Постанова
Іменем України
 
02 грудня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 310/5378/17
провадження № 61-5914св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року в складі судді Полянчука Б. І. та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року в складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Кримської О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
 
У серпні 2017 року заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна.
Позов обґрунтовано тим, що під час опрацювання інформації, розміщеної у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було встановлено, що об`єкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою:   АДРЕСА_1 , протиправно вибув із державної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О. В. та зареєстровано в реєстрі під номером 1229, за яким Приватне акціонерне товариство «Приазовкурорт» (далі - ПрАТ «Приазовкурорт») відчужено ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою, що складається з основної будівлі літ. «А» з прибудовою «а», загальною площею 91,3 кв. м, ворота № 1, паркан № 2, замощення, № І. Право власності на зазначене майно на підставі цієї угоди 05 жовтня 2016 року зареєстровано за ОСОБА_1 . Відчуження зазначеного нерухомого майна здійснено ПрАТ «Приазовкурорт» без наявності на це належних правових підстав.
 
Пунктом 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності» надано згоду на оформлення права власності за Закритим акціонерним товариством (далі - ЗАТ «Приазовкурорт») на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі літ. «А», прибудови літ. «а» та споруд. Бердянською міжрайонною прокуратурою вищевказаний пункт рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради оскаржено до Господарського суду Запорізької області.
 
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі № 11/5009/7948/11, яке набрало законної сили, визнано недійсним пункт 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності», визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на об`єкти нерухомого майна, що складається з основної будівлі літ. «А», прибудови літ. «а» та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а також витребувано їх з чужого незаконного володіння ПрАТ «Приазовкурорт» та зобов`язано повернути у власність держави Україна в особі Фонду державного майна України.
 
На підставі зазначеного позивач просив витребувати у власність держави в особі Фонду державного майна України з володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 928862123104, за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі літ. «А» з прибудовою літ. «а» загальною площею 91,3 кв. м, ворота № 1, паркан № 2, замощення І.
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 14 серпня 2019 року про виправлення описки, позов заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволено. Витребувано у власність держави в особі Фонду державного майна України з володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 928862123104, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з основної будівлі літ. «А» з прибудовою літ. «а», ворота № 1, паркан № 2, замощення І. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Ухвалюючи указане судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки пунктом 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності» як правову підставу реєстрації спірного майна за ЗАТ «Приазовкурорт» визнано недійсним, останнє не мало права його відчужувати ОСОБА_1 , який, в свою чергу, 1/2 частки зазначеного майна на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2016 року ОСОБА_2 , тому визнав обґрунтованими позовні вимоги прокурора та витребував у відповідачів вказане нерухоме майно на користь держави в особі Фонду державного майна України.
 
Суд вважав, що відсутні підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин за заявами відповідачів, оскільки про незаконність вибуття спірного майна із держаної власності стало відомо позивачу після набрання законної сили постановою Донецького апеляційного господарського суду від 03 листопада 2016 року, якою рішення господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі 11/5009/7948/11 про визнання недійсним пункту 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності» залишено без змін. З цього моменту у позивача і виникли підстави для витребування майна, а тому прокурор звернувся з позовом до суду 15 серпня 2017 року в межах позовної давності.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року скасовано в частині задоволення позову про витребування у ОСОБА_2 1/4 частки об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та відмовлено в цій частині позову. У іншій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Приймаючи указану постанову, апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову про витребування у ОСОБА_2 спірного майна та зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував, що частина спірного майна належить ще одному співвласнику, якого не було залучено до участі у справі, а саме з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 липня 2019 року вбачається, що вказана 1/4 частки у майні зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі рішення суду. У зв`язку з чим погоджуючись з правильними висновками суду щодо наявності підстав для витребування спірного майна від ОСОБА_1 у 1/2 частки, суд дійшов висновку, що у ОСОБА_2 підлягає витребуванню лише належна йому 1/4  частки у майні, а у витребуванні 1/4 частки, право на яку він втратив та яка належить на підставі рішення суду іншій особі, яка не була залучена до участі у справі, слід відмовити.
 
Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що прокурором та Фондом державного майна позовну давність не пропущено.
 
Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і касаційну скаргу Фонду державного майна України задоволено частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від  10  липня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Приймаючи указану постанову, Верховний Суд виходив із того, що суди у справі, що переглядається, зробивши висновок, що прокурор і держава в особі Фонду державного майна України дізнались про порушення свого права з часу набрання рішенням господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року законної сили - 03 листопада 2016 року, яким визнано недійсним пункт 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності» щодо оформлення права власності на спірне нерухоме майно на ПрАТ «Приазовкурорт», не звернули увагу, що порушення права та підтвердження порушення прав не є тотожними поняттями, не встановили, чи могли прокурор та держава в особі Фонду державного майна України довідатись про порушення прав держави на спірне нерухоме майно раніше зазначеної дати, без чого неможливо дати відповідь на питання щодо спливу позовної давності на момент пред`явлення позову прокурором.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року змінено у його мотивувальній частині.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог заступника прокурора про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідачів на підставі статті 388 ЦК України.
 
Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовну давність пропущено не було, оскільки про порушення права держави в особі Фонду державного майна України на спірне майно, позивач дізнався лише після проведення прокурором перевірки в 2011 році.
 
Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо незалучення судом до участі у справі інших співвласників нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 , зокрема,   ОСОБА_3 , яка набула права власності на 1/4 частини спірного майна на підставі рішення суду, є неприйнятними, оскільки постановою Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2020 року у справі № 310/4736/17 скасовано вказане рішення суду першої інстанції про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частки спірної нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 , що є наслідком припинення в останньої речового права, визнаного цим судовим рішенням. 
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2  із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Також до касаційна скарга містить клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  проігнорували, що Фонд державного майна України має обов`язок знати про стан всіх своїх майнових прав та управляти своїм майном, що він не здійснював весь            час;
 
-  не надали належної оцінки тому, що Фонд державного майна України не міг не знати про факт вибуття з його володіння спірного майна раніше, оскільки на виконання вимог постанови Верховної Ради України від 11 листопада 1996 року № 461/96-ВР «Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови ВРУ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» Фондом державного майна України 1991 року був складений Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24 серпня 1991 року знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого входить і спірне майно;
 
-  не врахували, що рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про передачу у власність ПрАТ «Приазовкурорт» спірного майна прийнято 03 квітня 2003 року, проте Фонд державного майна України не вжив жодних заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі;
 
-  не звернули увагу на те, що якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звертається прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, якого його порушила довідався або мав довідатись саме позивач, а не прокурор;
 
-  безпідставно відхилили заяву відповідачів про застосування позовної давності;
 
-  не враховали висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15, від  22  березня 2017 у справі № 3-1486гс16, від 07 червня 2017 року у справі                    № 3-455гс17.
 
У червні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на касаційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому заявник зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів такої касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.   
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду                  від 16 березня 2021 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без руху, з наданням строку для усунення недоліків до 26 травня 2021 року, але не більше десяти днів з дня отримання цієї ухвали. Зокрема запропоновано заявникам сплатити судовий збір у розмірі 18 370,46 грн. 
 
У строк визначений в ухвалі на адресу Верховного Суду надійшли матеріали про усунення недоліків, а саме: квитанція від 30 квітня 2021 року № 39 про сплату судового збору у розмірі 18 370,50 грн. Таким чином недоліки касаційної скарги усунуто.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстави визначеної пунктом 1 частини другої статті 389  Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано ізБердянського міськрайонного суду Запорізької області матеріали справи № 310/5378/17; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень; надано учасникам справи строк для подання відзиву.   
 
У  червні 2021 року матеріали справи № 310/5378/17 надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду             на таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що пунктом 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2013 №165 «Про оформлення права власності» надано згоду на оформлення права власності за Закритим акціонерним товариством «Приазовкурорт»  (далі - ЗАТ «Приазовкурорт») на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі літ. «А», прибудови літ. «а» та споруд.
На підставі договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О. В. та зареєстровано в реєстрі під номером 1229, ПрАТ «Приазовкурорт», що є правонаступником ЗАТ «Приазовкурорт», відчужено ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі літ. «А» з прибудовою літ. «а» загальною площею 91,3 кв. м, воріт № 1, паркану № 2, замощення № І.
 
22 жовтня 2016 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 1/2 частини вказаної нежитлової будівлі.
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22 червня 2017 року об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , належить по 1/2 частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі № 11/5009/7948/11 визнано недійсним пункт 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності», визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на об`єкт нерухомого майна що складається з основної будівлі літ. «А», прибудови літ. «а» та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а також витребувано його з чужого незаконного володіння ПрАТ «Приазовкурорт» та зобов`язано повернути у власність держави Україна в особі Фонду державного майна України.
 
Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 03 листопада 2016 року рішення Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі 11/5009/7948/11 залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого господарського суду України від 30 січня 2017 року касаційну    скаргу ПрАТ «Приазовкурорт» на рішення Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 03 листопада 2016 у справі № 11/5009/7948/11 не прийнято до розгляду та повернуто скаржнику. 
 
Постановою Вищого господарського суду України від 06 грудня 2017 року скасована постанова Донецького апеляційного господарського суду від 03 листопада 2016 року в частині залишення без змін рішення Господарського суду Запорізької області від  01  березня 2012 року, яким задоволено позовні вимоги про визнання недійним пункту 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності»; визнання права власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на об`єкти нерухомого майна ПрАТ «Приазовкурорт» за адресами: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі літ. «А», прибудови літ. «а» та споруд, витребування зазначеного майна з чужого незаконного володіння у власність держави. Справу в цій частині передано на новий розгляд до Донецького апеляційного господарського суду. 
 
Постановою Донецького апеляційного господарського суду Донецької області від  01  березня 2018 року рішення Господарського суду Запорізької області від  01  березня 2012 року у справі 11/5009/7948/11 в частині визнання недійним             пункту 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності» та визнання права власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на об`єкти нерухомого майна - будівлі на АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі літ. «А», прибудови літ. «а», залишено без змін.
 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі 11/5009/7948/11 в частині задоволення позовних вимог про витребування нерухомого майна ПрАТ «Приазовкурорт» за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі літ. «А», прибудови літ. «а» та споруд, з чужого незаконного володіння у власність                   держави - скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні   позову відмовлено. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «Приазовкурорт» на рішення Господарського суду Запорізької області від  01  березня 2012 року у справі № 11/5009/7948/11 в частині розгляду вимог про  витребування майна ПрАТ «Приазовкурорт» - будівлі на АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння фізичної особи ОСОБА_1 у власність держави - закрито.
 
Постановою Верховного Суду від 26 червня 2018 року постанову Донецького апеляційного господарського суду від 01 березня 2018 року у справі №11/509/7948/11 скасовано в таких частинах:
 
-  в частині задоволення позовних вимог про визнання за державою Україна в особі Фонду державного майна України права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на АДРЕСА_1 , та які складаються з основної будівлі літ. «А», прибудови літ. «а» і споруд (ворота № 1, паркан № 2, замощення № 1), і в цій частині закрито провадження у справі;
 
-  в частині закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «Приазовкурорт» на рішення Господарського суду Запорізької області від  01  березня 2012 року у справі № 11/509/7948/11 в частині розгляду вимог про витребування майна ПрАТ «Приазовкурот» - будівлі на АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння фізичної особи ОСОБА_1 у власність держави. У решті постанову залишено без змін.
 
Отже, за результатами розгляду справи № 11/5009/7948/11 постановою Донецького апеляційного господарського суду Донецької області від 01 березня 2018 року та рішенням Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року встановлено, що Фонд державного майна України був уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу PCP, що розташоване на території України, спірне нерухоме майно на момент прийняття виконавчим комітетом Бердянської міської ради рішення від  03  квітня 2003 року № 165 перебувало у державній власності, а тому у виконавчого комітету Бердянської міської ради не було підстав для визнання права власності на спірне нерухоме майно за ЗАТ «Приазовкурорт». 
 
Ці факти є преюдиційними, а тому відповідно до положень частини четвертої статті 82  ЦПК України не підлягають доведенню у справі, що розглядається.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Щодо суті спору 
 
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
 
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. 
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
 
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
 
Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки спірне майно вибуло з володіння власника на підставі пункту 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності», яке господарським судом визнано недійсним, то позовні вимоги прокурора про витребування у відповідачів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність держави в особі Фонду державного майна України спірного майна за правилами статті 388 ЦК України є обґрунтованими.
 
Щодо застосування позовної давності
 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
 
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
 
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України  від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
 
Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про                     порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.
 
Із матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду справи № 11/5009/7948/11 господарськими судами встановлено факт незаконності передачі спірного майна у власність ЗАТ «Приазовкурорт» на підставі пункту 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності» та визнано недійсним зазначений пункт такого рішення міської ради.
 
Про порушення ЗАТ «Приазовкурорт» свого права на спірне майно Фонд державного майна України дізнався після проведення прокурором перевірки в 2011 році.
 
Водночас, про порушення відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свого права на спірне майно Фонд державного майна України довідався лише з моменту укладення договорів купівлі-продажу від 05 жовтня та від 22 жовтня 2016 року, тобто коли таке майно фактично вибуло з володіння власника у володіння відповідачів, без його волі.
 
Матеріали справи не містять належних доказів, наданих відповідачами              ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про те, що Фонд державного майна України міг отримати інформацію про порушення  свого прав на спірне майно раніше.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що заступник прокурора Запорізької області не пропустив позовну давність для звернення до суду із цим позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що Фонд державного майна України не міг не знати про факт вибуття з його володіння спірного майна раніше, оскільки на виконання вимог постанови Верховної Ради України від 11 листопада 1996 року № 461/96-ВР «Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови ВРУ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» Фондом державного майна України 1991 року був складений Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24 серпня 1991 року знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого входить і спірне майно, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.
 
Зокрема, відхиляючи такі доводи заявника апеляційний суд виходив із того, що зазначений перелік був складений у 1997 році та визначав перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24 серпня 1991 року знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України.
Передача спірного майна у відання Федерації незалежних профспілок України не призводила до зміни форми власності спірного майна, яке як було так і залишилося
 
Крім того, Перелік було складено до оформлення права власності на спірне майно за ПрАТ «Приазовкурорт» та до прийняття рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності», а тому не може бути доказом, що позивач мав можливість дізнатися про порушене право раніше.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно відхилили заяву відповідачів про застосування позовної давності, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень та наявними у справі доказами.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не враховали висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15, від  22  березня 2017 у справі № 3-1486гс16, від 07 червня 2017 року у справі № 3-455гс17, є безпідставними з урахуванням того, що у наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ. 
 
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019  року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року залишити без змін.    

 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	О. В. Ступак      	
 	Г. І. Усик