П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/15341/20	
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого:          Градовського Ю.М.
суддів:          Крусяна А.В.,
          Яковлєва О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу  Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8 червня 2021р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про зобов`язання здійснити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У  грудні 2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (надалі - ГУ ДПС в Одеській області), в якому просив зобов`язати  ГУ ДПС в Одеській області виключити із суми заборгованості платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) земельного податку, що виникла за період часу з 2018р. до 2019р. в сумі 132 974,56грн..
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у нього наявна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0880га, нежитловий фонд (окремі будівлі, споруди та їх частини), 4-ї економіко планувальної зони м.Ізмаїл. Зазначену земельну ділянку відведено у довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення кафе з літнім майданчиком. 
7.08.2018р. ГУ ДПС сформовано податкове повідомлення-рішення про визначення податкового зобов`язання по земельному податку форми «Ф» №847136-1312-1502-02 в сумі 132974,56грн.
Позивач, вважає протиправними визначення контролюючим органом сум податкового зобов`язання із земельного податку з фізичних осіб, оскільки він, як платник єдиного податку, звільняється від сплати земельного податку у зв`язку із використанням землі під нежилими приміщеннями для здійснення господарської діяльності.
Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 8 червня 2021р. позов задоволено. 
Зобов`язано ГУ ДПС в Одеській області виключити із суми заборгованості платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) земельного податку, що виникла за період часу з 2018р. до 2019р. в сумі 132974,56грн.
Стягнуто з ГУ ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 840,80грн..
Не погоджуючись із даним судовим рішенням ГУ ДПС в Одеській області подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи наведені приписи чинного законодавства, враховуючи наявність у позивача статусу платника єдиного податку ІІІ групи, яка веде такий вид господарської діяльності згідно надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого  нерухомого майна (код за КВЕД як 68.20), суд дійшов висновку, що при нарахуванні позивачу заборгованості із земельного податку за період часу з 2018р. до 2019р. в сумі 132974,56грн. відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; без  урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач є платником єдиного податку ІІІ групи, яка такий здійснює вид господарської діяльності згідно КВЕД як 68.20 – надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого  нерухомого майна.
2.11.2017р. позивач подав до Ізмаїльського управління ГУ ДПС в Одеській області Форму 20-ОГІП в якій зазначив, що веде діяльність за адресою: АДРЕСА_1 .
7.08.2018р. податковим органом сформовано податкове повідомлення-рішення про визначення податкового зобов`язання по земельному податку форми «Ф» №847136-1312-1502-02 в сумі 132974,56грн.
Позивач не погодившись з рішенням контролюючого органу та вважаючи його протиправним звернувся до суду щодо зобов`язання  ГУ ДПС в Одеській області виключити із суми заборгованості платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) земельного податку, що виникла за період часу з 2018р. до 2019р. в сумі 132974,56грн..
Перевіряючи правомірність та законність рішення податкового органу з урахуванням підстав позову, а також висновків суду першої інстанції та доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Так, положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами пп.269.1.1, 269.1.2 п.269.1 ст.269 ПК України визначено, що платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з пп.270.1.1 п.270.1 ст.270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Відповідно до п.286.1 ст.286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Пунктом 287.8 ст.287 ПК України передбачено, що власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
В межах цих правовідносин не є спірним обов`язок сплати до бюджету податку за площі під нежилим приміщенням, який виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Спірним є питання застосування положень підп.4 п.297.1 ст.297 ПК України щодо звільнення позивача від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку).
Підпунктом 4 п.297.1 ст.297 ПК України визначено, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач є платником єдиного податку ІІІ групи, яка такий здійснює вид господарської діяльності згідно КВЕД як 68.20 – надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого  нерухомого майна.
Позивачем надано до суду докази на підтвердження того, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 , використовується за функціональним призначенням, тобто для провадження господарської діяльності.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку вбачається, що господарську діяльність позивач здійснює за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлові приміщення, які належать позивачу на праві власності знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відтак,  наявність двох умов надання пільги, а саме використання позивачем власного нежилого приміщення у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку третьої групи, обумовлює звільнення його від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно  (в частині земельного податку), що доводить протиправність спірного податкового повідомлення-рішення.
Дана позиція повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.06.2018р. у справі №826/14081/16. 
Окрім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач є платником єдиного податку і використовує нежилі приміщення для провадження господарської діяльності, визначення суми податкового зобов`язання із земельного податку на земельну ділянку, яка знаходиться під таким приміщенням, є протиправним та не узгоджується з п.297.1 ст.297 ПК України.
Судова колегія зазначає, що відповідачем, як до суду першої інстанції так і під час подання апеляційної скарги, доказів, які б спростовували твердження позивача, або які свідчать, що належні позивачу нежилі приміщення та земельна ділянка під ними не використовуються позивачем для провадження господарської діяльності, не надано.
Разом з тим, за правилами п.286.1 ст.286 ПК України    підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Відповідно до підп.14.1.42 п.14.1 ст.14 ПК України    дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Згідно з ч.1  ст.193 ЗК України    державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
У відповідності до  ст.15 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» від 7.07.2011р. №3613-VI  до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.
Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій  ст.30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч.2 ст.15 зазначеного Закону).
При цьому, у розумінні ч.7 ст.21 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» технічна документація з нормативної грошової оцінки земель є лише підставою для внесення до Державного земельного кадастру відомостей про таку оцінку.
У відповідності до ст.38 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»  відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.
Таким чином, обов`язок по нарахуванню сум земельного податку фізичним особам покладено саме на контролюючі органи, яким для визначення розміру вказаного податку на підставі даних державного земельного кадастру необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов`язання.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час розгляду апеляційної скарги, не надано належних та достатніх доказів на підставі яких даних ним було здійснено розрахунок позивачу грошового зобов`язання, визначених спірним рішенням.
Враховуючи наведені приписи чинного законодавства, висновки суду першої інстанції враховуючи та наявність у позивача статусу платника єдиного податку ІІІ групи, яка веде такий вид господарської діяльності згідно надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого  нерухомого майна (код за КВЕД як 68.20), судова колегія приходить до висновку, що при нарахуванні позивачу заборгованості із земельного податку за період часу з 2018р. до 2019р. в сумі 132974,56грн. відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені   Конституцією   та законами України; без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311, 315, 316, 322 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8  червня 2021р. – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий:                                                                                Ю.М.Градовський

Судді:                                                                                          А.В.Крусян

                                                                                                      О.В.Яковлєв