ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/996/21  Номер провадження 22-ц/814/2137/21	Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Чумак О.В.
суддів Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06 липня 2021 року, ухвалене суддею Потетій А.Г., повний текст рішення складено 13.07.2021 р., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця", Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -
В С Т А Н О В И Л А: 
У квітні 2021 року ОСОБА_1  вернувся до суду першої інстанції з позовом до Виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця", Акціонерного товариства "Українська залізниця"  про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що до 02.03.2021 року він працював на посаді провідника пасажирського вагона виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця».
02.03.2021 року він отримав трудову книжку із відміткою під № 27, де зазначено дату звільнення 02.03.2021 р. та причину звільнення: «Звільнений по закінченню строку дії контракту п. 2 ст. 36 КЗпП України», Н. № 31/0с від 02.03.2021 року».
Позивач вважає незаконним наказ про своє звільнення, оскільки роботодавцем був порушений порядок звільнення, що передбачений КЗпП та Інструкцією про порядок прийняття, переведення, звільнення та обліку кадрів на підприємствах, в організаціях, установах споживчої кооперації України, затвердженою Постановою VI зборів Ради коопспілки від 03.04.2003 р.
Вказує, що всупереч вимогам ст. 47 КЗпП України йому не було надано належним чином завіреної копії наказу про звільнення, яка видана після звільнення - 19.03.2021 р. на його письмове звернення. 
Роботодавець не врахував, що момент звільнення позивач досяг пенсійного віку та до підписання контракту був працевлаштований на постійній основі, чим допустив порушення вимог п. 1 ст. 36, п. 1 ст. 38 та п. 1 ст. 39 КЗпП України та порядок звільнення у зв`язку з виходом на пенсію.
Внаслідок його незаконного звільнення, всупереч вимогам ст.ст. 47, 116 КзпП, ст. ст. 26, 27, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 р. № 1191, умов контракту від 21.04.2006 р. та Галузевої угоди (додаткової угоди № 12), роботодавець не провів з ним повний розрахунок, а саме не забезпечив реалізацію його права на отримання відповідної грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію.
Також позивач зазначає, що відповідно до змісту повідомлення №3836 від 09.12.2020 р., звільнення мало відбутися на наступний день після повного виконання умов контракту та Галузевої угоди, тобто 03.03.2021 року.
Вважає, що роботодавець не мав права звільняти його у період карантину, введеного на території України у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної з поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 
За результатами щорічного медичного огляду, який позивачем в період перебування на займаній посаді, а саме в 2021 році наданий роботодавцю, він визнаний придатним для подальшого виконання функціональних обов`язків. Крім того, має бажання і надалі працювати.
Роботодавцем, всупереч чинного законодавства, умов контракту від 21.04.2006 р. та Галузевої угоди (додаткової угоди № 12), порушено складений роботодавцем графік відпусток за 2021 рік, що створило перешкоди у використанні ним соціальних гарантій. Періодом відбуття ним щорічної відпустки визначено липень 2021 року.
Для перевірки законності свого звільнення позивач письмово звернувся до керівництва акціонерного товариства «Українська залізниця» та Управління Держпраці у Полтавській області, де на даний час проводяться відповідні перевірки та розглядаються його звернення.
Просив визнати незаконним та скасувати наказ № 31/ос від 02.03.2021 р. про його звільнення та поновити його на роботі, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 02.03.2021 р. на день пред`явлення позову та судові витрати.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 06 липня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Сплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп. віднесено за його рахунок.

З цим рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, прохає скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував, що наказ про звільнення складений всупереч «Інструкції з діловодства в державній адміністрації залізничного транспорту України, затвердженої наказом Укрзалізниці від 07.11.2012 р. № 400-Ц, Інструкції з діловодства на Південній залізниці, від 2006 року, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, зокрема п. 5.23, та наказу Держкомстата України від 05.12.2008 р. № 489, оскільки в тексті наказу не вказано всі прізвища та ініціали осіб, які його узгоджували та підписували, які посади вони обіймають та чи мають повноваження підпису.
Вважає, що внаслідок систематичного переукладання контракту та додаткових угод та з урахуванням резолюції начальника Вагонної дільниці Гіль А.В. на заяві від 05.01.2021 р. між ним та роботодавцем виникли строкові трудові відносини на постійній основі та є такими, що укладені на невизначений строк.
Зазначає, що суд не врахував ту обставину, що він 20.05.2005 р. був працевлаштований на постійній основі на посаді сторожа та 19.10.2005 р. переведений на посаду машиніста котельної також на постійній основі. Тобто, після перебігу строку контракту від 21.04.2006 р. та додаткових угод роботодавець повинен був запропонувати йому посаду (або рівнозначну їй), на якій він працював на постійній основі до укладення контрактів та додаткових угод.
Вказує, що до винесення наказу про звільнення його змушували звільнитися у зв`язку з виходом на пенсію.
Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував графік щорічних відпусток на 2021 рік, який був складений у січні 2021 року та згідно якого відпустка позивачу визначена на липень 2021 р. та не зрозуміло, за який рік роботодавець виплатив компенсацію за невикористану відпустку.
Також зазначає, що суд на його письмове клопотання не відібрав пояснення від осіб, які підписали наказ про звільнення та не зазначили свої прізвища, та позбавив його можливості поставити цим особам запитання щодо його незаконного звільнення. 
Вказує, що суд першої інстанції не врахував вимоги п. п. 1.8, 3.2 Постанови ПФУ № 22-1 від 25.11.2005 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а роботодавець не направив йому повідомлення про виникнення права на пенсію за віком, чим порушив його право на пенсію.
Крім цього, зазначає, що 27.06.2003 року він також був незаконно звільнений, а підприємство уклало з ним контракт від 10.07.2003 р., відомості про який не внесено в трудову книжку. 
Також посилається на те, що роботодавець надав йому копію наказу про звільнення на його письмове звернення лише 19.03.2021 р., а не в день звільнення.
Суд не врахував ту обставину, що з 2005 року позивач є членом профспілкового комітету, не відібрав пояснення у голови профспілкового комітету щодо його звільнення та не звернув увагу на те, що в тексті наказу про звільнення у графах «Утримати за невідпрацьовані дні відпустки», «Узгодження звільнення з профспілковою організацією» та «Виплатити» відсутні будь-які відомості та позначки. 
Вказує, що суд першої інстанції належним чином не дослідив заяву від 05.01.2021 р. про продовження трудових відносин, з якою він звертався до роботодавця, та на якій начальник вагонної дільниці Гіль А.В. поставив резолюцію: «ВЧК і ВЧПЗ на комісію». Між тим, уповноваженими особами не було прийнято кінцеве рішення, на якому наполягав керівник, відповідно до резолюції.
Посилається на те, що на нього чинився тиск з боку роботодавця щодо звільнення у зв`язку з виходом на пенсію за віком, а звільнення відбулося в період карантину, що є незаконним. 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до суду 13.09.2021 р., представник відповідача – АТ «Укрзалізниця» прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та без змін рішення місцевого суду, яке вважає законним та обґрунтованим.

22.09.2021 р. до апеляційного суду від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Розгляд цієї справи проводиться судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами.
За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням поданого відзиву, відповіді на відзив, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 21.04.2006 року був працевлаштований за контрактом №1074 від 21.04.2006 року провідником пасажирських вагонів на Полтавській вагонній дільниці філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Строк дії контракту № 1074 встановлений по 20.04.2007 року (а.с. 48-49).
Трудовий контракт № 1074 від 21.04.2006 року між роботодавцем та позивачем був укладений на підставі письмової заяви ОСОБА_1 й неодноразово, за спільним погодженням, продовжувався. Останній раз продовження контракту відбулося 18.12.2019 року (додаток № 12 до Контракту) на строк до 02.03.2021 року (а.с. 40).
На виконання вимог п. 21 вказаного контракту роботодавець листом № 3836 від 09.12.2020 року повідомив позивача про те, що строк дії його контракту продовжуватися не буде ( а.с. 19).
05.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Виробничого підрозділу Полтавська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з письмовою заявою про продовження терміну дії контракту з 01.03.2021 року у зв`язку із закінченням його строку (а. с. 51).
В період дії контракту 15.01.2020 року ОСОБА_1 оформив пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 8).
Заяв про розірвання контракту у зв`язку з виходом на пенсію ОСОБА_1 роботодавцю не подавав та продовжив працювати на займаній посаді.
02.03.2021 року ОСОБА_1 було звільнено з посади провідника пасажирських вагонів за п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням дії контракту, згідно наказу №31/ОС від 02.03.2021 року. 
З вказаним наказом ОСОБА_1 особисто під підпис ознайомився 02.03.2021 року, зазначивши про те, що зі звільненням він не згодний. 
Цього ж дня позивачу видано трудову книжку з відповідним записом та проведено кінцевий розрахунок, що підтверджується платіжною відомістю № 173 від 02.03.2021 року. (а.с. 18, 39, 41, 45).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося у відповідності до положень чинного законодавства, у зв`язку з закінченням строку контракту, на який його було укладено.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір – це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом, зокрема, провідник пасажирського вагона. Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст.9 КЗпП України недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище порівняно з законодавством України.
Законодавством України чітко визначено сферу застосування контракту як форми трудового договору.
Порядок та особливості укладення контрактів при прийнятті на роботу працівників на підприємства, в установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої приналежності, а також до громадян, визначається Положенням про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, яке затверджене Постановою КМУ від 19 березня 1994 року № 170, із наступними змінами та доповненнями.
Згідно з пунктом 10 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов`язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця.
Статтею 15 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Постанови КМУ від 15 липня 1997 р. № 764 «Про затвердження переліку категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору» посада, яку займав позивач «Провідник пасажирського вагона» віднесена саме до таких категорій посад.
Отже, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника, та додаткові підстави розірвання договору.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту.
Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
Переукладання строкового трудового договору (контракту) чи продовження строку його чинності у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не передбачає набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.
Згідно з частиною другою статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Позивач як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі посилався на те, що у зв`язку із неодноразовим продовженням трудових відносин шляхом укладення контрактів, трудовий договір набув ознак безстроковості згідно з вимогами частини другої статті 39-1 КЗпП України.
Місцевий суд надав правильну правову оцінку вказаним доводам, зазначивши, що укладення контракту на певний строк, з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України.
Подібні правові висновки викладені в ухвалі Верховного Суду України від 06 серпня 2008 року у справі № 6-15914св07 та постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 607/18964/18 (провадження № 61-17321св19).
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Підпунктом «а» пункту 17 контракту укладеного з ОСОБА_1 встановлено, що контракт припиняється після закінчення строку дії контракту.
У суді першої інстанції та в апеляційній скарзі позивач вказував, що розірвання контракту мало відбутися після повного виконання його умов та Галузевої угоди, тобто 03.03.2021 року.
Суд першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів апеляційного суду, обґрунтовано послався на правові висновки щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 419/1965/18 (провадження № 61-16740св19), де зазначено, що згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.
Відповідно до пункту 17 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, у контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання.
З огляду на вказані норми матеріального права Верховний Суд вказав, що на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Згідно з частиною п`ятою статті 241-1 КЗпП України коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.
З урахуванням положень статті 241 КЗпП України прийменники «до» і «по» в українській мові вживаються на позначення кінцевої календарної дати чинності або виконання чого-небудь, а отже зазначення в оспорюваному позивачем контракті терміну його дії по 02.03.2021 року свідчить, що саме ця дата і є останнім днем чинності дії контракту укладеного з ОСОБА_1 .

Як правильно вказав у рішенні суд першої інстанції, позивачем не зазначено, приписи якої саме ОСОБА_2 угоди порушено при розірванні укладеного з ним контракту. Отже, ці доводи обґрунтовано не взяті до уваги місцевого суду. 

Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо незаконності його звільнення в період карантину, суд першої інстанції послався на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 256 «Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної з поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» рекомендовано підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності на час встановлення карантину не звільняти працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що при розірванні контракту з ОСОБА_1 приписи постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 256 порушені не були, оскільки вона має рекомендаційний характер. При цьому, позивача звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Тоді як у вказаній постанові рекомендується не звільняти працівників з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. 
У суді першої інстанції позивач посилався на незаконність його звільнення з ініціативи роботодавця.
Між тим, суд першої інстанції правильно зазначив, що підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначені ст. 40 КЗпП України, а ст. 41 КЗпП України визначені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.
Додаткові підстави для звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може містити контракт (п. 8 ст. 36 КЗпП України).
 При звільненні з підстав, встановлених у контракті, але не передбачених чинним трудовим законодавством, слід посилатися на п. 8 ст. 36 КЗпП України із зазначенням відповідного пункту контракту.
Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Таким чином, закінчення строку дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини. У такому разі звільнення має бути проведено саме на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України – закінчення строку дії контракту.
Проаналізувавши наведені правові норми, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги твердження позивача про його звільнення з ініціативи роботодавця.

Посилання позивача в місцевому суді на порушення роботодавцем вимог «Інструкції про порядок прийняття, переведення, звільнення та обліку кадрів на підприємствах, в організаціях, установах споживчої кооперації України», затвердженої Постановою VI зборів Ради Укоопспілки XVII скликання від 03.04.2003 року, обґрунтовано не взяті судом до уваги, оскільки АТ «Українська залізниця» згідно Статуту акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 р. № 735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 р. № 938) не є підприємством споживчої кооперації.
Твердження позивача у місцевому суді та аналогічні доводи апеляційної скарги щодо проходження щорічного медичного огляду, порушення графіку відпусток, неналежного оформлення його трудової книжки, порушення права на пенсійне забезпечення, попередніх його звільнень та допущених при цьому, на думку позивача порушень, не впливають на законність припинення дії контракту, укладеного з ним, та не є предметом розгляду цієї справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)».

Враховуючи те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням положень чинного законодавства у зв`язку з закінченням строку дії контракту, на який його було укладено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування наказу №31/ОС від 02.03.2021 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлення ОСОБА_1 на роботі.
З цих же підстав суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Також місцевий суд правильно послався на те, що згідно із п. 2.1. Положення про виробничий підрозділ «Полтавська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця», - дільниця є виробничим підрозділом Філії, який не має статусу юридичної особи. Отже, належним відповідачем по справі є юридична особа - акціонерне товариство «Українська залізниця». 

В апеляційній скарзі позивач серед іншого вказував, що наказ про звільнення складений всупереч Інструкції з діловодства в державній адміністрації залізничного транспорту України, затвердженої наказом Укрзалізниці від 07.11.2012 р. № 400-Ц, Інструкції з діловодства на Південній залізниці від 2006 року, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, зокрема п. 5.23, та наказу Держкомстата України від 05.12.2008 р. № 489, оскільки в тексті наказу не вказано всі прізвища та ініціали осіб, які його узгоджували та підписували, які посади вони обіймають та чи мають повноваження підпису. 
Також зазначав, що в тексті наказу про звільнення у графах «Утримати за невідпрацьовані дні відпустки», «Узгодження звільнення з профспілковою організацією» та «Виплатити» відсутні будь-які відомості та позначки. 
Між тим, позивач, обґрунтовуючи позов, не ставив питання про визнання наказу незаконним та його скасування з підстав неналежного оформлення, що не було предметом розгляду в суді першої інстанції.
Тоді як відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України,  в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги позивача переважно дублюють обґрунтування позовних вимог, зводяться до незгоди з ухваленим рішенням та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Отже, рішення місцевого суду відповідає нормам матеріального і процесуального права.
Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено. 
За таких обставин, апеляційна скарга залишається кролегією суддів без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий суддя О.В.Чумак
Судді                                                 Ю.В.Дряниця 
Т.О.Кривчун