Номер провадження: 22-ц/813/627/21 
Номер справи місцевого суду: 522/7145/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Вадовська Л. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       10.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М., 
суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,
при секретарі - Кузьмук А.В.,
переглянувши справу №522/7145/18 за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року у складі судді Домусчі Л.В., -
в с т а н о в и в :

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись 23 квітня 2018 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Договір №б/н від 3 жовтня 2008 року, за яким отримано кредит у розмірі 1700,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на порушення зобов`язань за договором, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 за Договором №б/н від 3 жовтня 2008 року заборгованість станом на 31 березня 2018 року в загальній сумі 26022,68 грн. та судові витрати в сумі 1762,00 грн. (т.1 а.с.1-3).
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2018 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.27). 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року, ухваленим в порядку заочного розгляду справи, позов задоволено (т.1 а.с.41-42).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні (т.1 а.с.83-85).
Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала, зазначивши у відзиві, що взяті за договором зобов`язання виконано, кредитні кошти повернуто, наданий позивачем розрахунок є неналежним доказом підтвердження заборгованості за договором. Позивач не надав первинні документи, що підтверджують виконання банком умов щодо надання та перерахунку кредитних коштів, здійснення часткового погашення заборгованості за кредитом. Умовами та правилами надання банківських послуг сплата пені та штрафу передбачені за порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, тобто за одне й те саме порушення, тому позов в частині стягнення з відповідача штрафів у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 1215,37 грн. (процентна складова) не підлягає задоволенню. Положення про нарахування комісії та пені є незаконними. Відповідач не була належним чином ознайомлена з умовами користування та фактично не могла розуміти та усвідомлювати такі умови у зв`язку з високим рівнем складності схеми кредитування, запропонованої АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач ОСОБА_1 подала заяву про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.99-107, 108-110).
Позивач АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь на відзив, за змістом якої зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах, як то заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. У такий спосіб між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі. З моменту оформлення кредитного договору пройшло 10 років, позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився. При укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. З матеріалів справи вбачається, що на момент оформлення кредиту банком встановлено поточну процентну ставку в розмірі 30% на рік, вказано розміри комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо. До суду надано виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, відповідач користувався грошима, мав кредитну картку «Універсальна» через яку проводив операцій. В заяві-анкеті клієнта зазначено початкову суму кредитного ліміту, однак, умовами договору визначено, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Встановлення певної суми кредитного ліміту не є фінансовою операцією, що вимагає документального підтвердження. Відповідальність клієнта наступає в момент використання кредитного ліміту. Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки в даному випадку грошові кошти надавались у вигляді встановлення кредитного ліміт на платіжну картку, а не надавались споживачеві на придбання продукції. Розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу. До суду надано виписку по рахунку, банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5. Із виписки вбачається, що відповідачем знімались кредитні кошти, потім частково погашалась заборгованість і знову було користування кредитними коштами, що вказує на те, що відповідачу були відомі та зрозумілі умови договору. В розрахунку заборгованості зазначено лише пеню, оскільки нарахування комісії умовами кредитного договору не передбачено. Нарахування відсотків здійснюється на дату сплати процентів, при цьому проценти розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з фактичної кількості днів у році. Датою останнього дня строку дії картки визначено кінцеву дату для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та в строки, встановлені Тарифами при відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання своїх грошових зобов`язань за кредитним договором та припинення зобов`язань в цілому. Встановлена кредитним договором пеня є забезпеченням зобов`язання, мірою цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язань за договором. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. Щодо строків позовної давності банк зазначив, що відповідно до Правил користування карткою картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк перевипущеної картки до останнього дня травня 2015 року, звернення до суду з позовом мало місце 19 квітня 2018 року, тобто до спливу строку позовної давності (т.1 а.с.137-148).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 1536,91 грн., судові витрати в сумі 104,13 грн., в решті вимог відмовлено за безпідставністю (т.1 а.с.246-250).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення суду.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів і ухвалити в цій частині вимог нове рішення про задоволення вимог про стягнення процентів (а.с.1-3).
За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у помилковості висновку суду про недоведеність частини вимог. 3 жовтня 2008 року відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. В тексті анкети-заяви сторони погодили розмір відсоткової ставки 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку №5577 …. …. 0512, на картку встановлено кредитний ліміт в розмірі 1700,00 грн., картка в подальшому була перевипущена, строк дії останньої картки встановлено до 05/15, тобто до 31 травня 2015 року. Підписану анкету-заяву суд першої інстанції належним чином не оцінив, хоча Верховний Суд вже звертав увагу на такі обставини, зокрема, у постановах від 4 грудня 2019 року по справі №750/6058/17-ц, від 23 грудня 2019 року по справі №572/1169/17, від 12 лютого 2020 року по справі №382/327/18-ц, від 26 лютого 2020 року по справі №355/1091/17. В даному випадку судом проігнорована усталена судова практика Верховного Суду. Оскільки сторони узгодили розмір відсоткової ставки, то заборгованість за відсотками на дату закінчення дії картки (31 травня 2015 року) в розмір 5249,08 грн. підлягає стягненню. 
У відзиві на апеляційну скаргу представником Мазяр В.Д. в інтересах ОСОБА_1 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовано тим, що анкета-заява від 3 жовтня 2008 року, яка підписана ОСОБА_1 , не містить жодних посилань на розмір процентної ставки на місяць не лише на заявлені апелянтом 2,5%, а й взагалі не містить посилань на жоден інший розмір процентної ставки. Ні анкетою-заявою від 3 жовтня 2008 року, ні жодним іншим наявним в справі документом не підтверджено погодження ОСОБА_1 з тим чи іншим розміром процентної ставки, в тому числі й 2,5%. До апеляційної скарги не додано постанов Верховного Суду, на які зроблено посилання як на усталену судову практику. Згідно з первісними позовними вимогами АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 18589,96 грн., в апеляційній скарзі зазначив про стягнення процентів за користування кредитом в сумі 5249,08 грн., розрахунок цих процентів не надав. АТ КБ «ПриватБанк» не доведено саме існування кредитного договору та узгоджених між сторонами істотних умов договору, які є обов`язковими, а також відсутні первинні документи, що є належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, встановлюють розмір заборгованості. У порушення вимог статей 12, 76, 81, пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» не надано обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються, заявлений розмір стягнення за апеляційною скаргою нічим не обґрунтований (т.2 а.с.45-48). 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне. 
Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.
3 жовтня 2008 року ОСОБА_1 (до зміни прізвища ОСОБА_2 ) (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в АТ КБ «ПриватБанк» підписала анкету-заяву, в якій зазначила про свою згоду з тим, що анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають Договір, що вона ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку у письмовому вигляді (т.1 а.с.7, 170-171).
На підставі укладеного у такий спосіб Договору №б/н від 3 жовтня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , останньою отримано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку.
Згідно доданого до позову розрахунку за Договором №б/н від 3 жовтня 2008 року заборгованість станом на 31 березня 2018 року визначена рівною 26022,68 грн., з них: 1536,91 грн. заборгованість за кредитом; 18589,96 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4180,44 грн. пеня; 1715,37 грн. штрафи (а.с.4-6). 
Згідно Договору №б/н від 3 жовтня 2008 року ОСОБА_1 було видано 3 жовтня 2008 року картку №5577 …. …. 0512 зі строком дії до 31 грудня 2011 року, видано 28 травня 2012 року картку №5577 …. …. 5697 зі строком дії до 31 травня 2015 року (т.1 а.с.128, 129, 172-174, 209).
Виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 відображає рух коштів із зазначенням дати, деталей, суми грошових операцій, тобто містить деталізацію усіх платежів по картці, як дебетних, так і кредитних (т.1 а.с.163-168, 202-207).
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_3 (картка №5577 …. …. 0512) 3 жовтня 2008 року кредитний ліміт встановлено 1700,00 грн., 23 січня 2009 року кредитний ліміт знижено до 1650,00 грн., 17 квітня 2009 року кредитний ліміт знижено до 1540,00 грн., 31 жовтня 2019 року кредитний ліміт встановлено 0,00 грн. (т.1 а.с.208). 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). З підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, виникають зобов`язання (ч.2 ст.509 ЦК України). Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). 
На підставі укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Договору №б/н від 3 жовтня 2008 року виникло грошове зобов`язання, що мало сторонами договору виконуватись належним чином, проте, фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуто, що мало наслідком звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості.
Судом першої інстанції задоволено позов в частині стягнення заборгованості за кредитом, відмовлено в стягнення неустойки (пені, штрафів), рішення суду в цій частині вимог не оскаржено, тому, в силу визначених статтею 367 ЦПК України меж розгляду справи судом апеляційної інстанції рішення суду в цій частині не перевіряється.
Судом першої інстанції відмовлено в задоволенні вимог про стягнення процентів за недоведеністю вимог, з чим суд апеляційної інстанції погоджується та, відповідно, не приймає доводи апеляційної скарги щодо частини вимог з огляду на наступне. 
3 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) прийнято постанову щодо стягнення грошових коштів по договору приєднання, за змістом якої банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
Із аналізу прийнятої Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) постанови від 3 липня 2019 року, висновки якої щодо застосування відповідних норм права в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню, встановлено, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених раніше у рішеннях Верховного Суду України, та орієнтувала судову практику у справах, де банк звертається до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором, укладеним шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на те, що на підставі норм матеріального права, які застосовуються до стандартної (типової) форми кредитного договору, не підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами та застосуванню відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 
За таких обставин, враховуючи вищевказаний правовий висновок, суд констатує відсутність підстав для задоволення із заявлених банком правових підстав вимог в частині стягнення процентів в сумі 18589,96 грн.
Оскільки суб`єктивне право, враховуючи правовий висновок, в частині стягнення процентів із заявлених АТ КБ «ПриватБанк» правових підстав відсутнє, то в цій частині позовних вимог обґрунтовано відмовлено за безпідставністю вимог. 
       Правове обґрунтування позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентам відмінне від правового обґрунтування апеляційної скарги на рішення суду в частині відмови у стягненні процентів. 
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути заборгованість по процентам в сумі 18589,96 грн., в апеляційній скарзі зазначено про стягнення заборгованості по процентам в сумі 5249,08 грн. До апеляційної скарги не додано розрахунку заборгованості по процентам на суму 5249,08 грн., зазначеної банком як такої, що визначена із погодженого сторонами в анкеті-заяві розміру відсоткової ставки 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. 
Оскільки посилання на те, що заборгованість по процентам слід розраховувати із відсоткової ставки 2,5%, виникло лише в апеляційній інстанції, то, відповідно, судом першої інстанції в силу відсутності таких вимог у позові не встановлювались обставини та не досліджувались докази щодо розміру відсоткової ставки 2,5%, правильності розрахунку заборгованості саме з такої ставки тощо. 
       Відмова в позові в частині стягнення заборгованості по процентам з підстав, зазначених у позові, не є перешкодою для звернення до суду для стягнення процентів з інших правових підстав із доданням розрахунку, який би відповідав іншому, ніж той, що доданий до позову, правовому підходу у нарахуванні процентів за користування коштами.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд –
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року в справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині процентів за користування кредитом – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
       Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 10 листопада 2021 року. 

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков

Є.С.Сєвєрова