ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 460/784/21 пров. № А/857/13867/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Гінди О. М., Курильця А. Р.,
з участю секретаря судового засідання -     Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у справі № 460/784/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

суддя в 1-й інстанції - Комшелюк Т. О.,
час ухвалення рішення - 20.04.2021 року, 
місце ухвалення рішення - м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

                                                    в с т а н о в и в:

Позивач- ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою видачі трудової книжки у розмірі 251723,50грн. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що повідомлення від 14 грудня 2017 року про отримання трудової книжки направлено лише 11 січня 2018 року і у змісті опису таке відсутнє, оскільки 16 січня 2018 року він отримав відзив на його позов про оскарження рішення про його дострокове звільнення. Крім того, покликається на те, що відповідач зобов`язаний був у день його звільнення відправити поштове повідомлення про отримання трудової книжки, оскільки він 04 грудня 2017 року був відсутній на роботі, однак таке зроблено не було. Також звертає увагу, що у акті від 05 грудня 2017 року відповідач покликається на неіснуюче рішення- №458. Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вимоги апеляційної скарги заперечив, зазначивши, що апеляційна скарга не спростовує правильність висновків суду першої інстанції, така зводиться до переоцінки проаналізованих судом доказів. Безпідставними, що грунтуються на припущеннях, є твердження апелянта про акт від 05 грудня 2017 року про відмову ОСОБА_1 отримати трудову книжку, оскільки у ньому є покликання на неіснуюче рішення, однак ця обставина є встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Крім того, покликання на опис-вкладення у цінний лист від 11 січня 2017 року не спростовує обставин про направлення позивачу повідомлення про отримання трудової книжки. Вважає, що судом першої інстанції повно з`ясовано усі обставини справи та зроблено правильний висновок про те, що затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини роботодавця, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою видачі трудової книжки, відсутні. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Позивач та представник позивача - Щур О. В. у судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Представники відповідача - Кузьмич М. А. та Федоров О. М. в судовому засіданні не погодилися з доводами апеляційної скарги, і вважають, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просять залишити апеляційну скаргу  без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 обраний селищним головою Смизької об`єднаної територіального громади з 25 серпня 2016 року, що підтверджується рішенням № 1 від 25 серпня 2016 року.
З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Смизької селищної ради № 458 (459) від 04 грудня 2017 року повноваження Смизького селищного голови ОСОБА_1. достроково припинені.
04 грудня 2017 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці у зв`язку із відрядженням, що підтверджується рішенням відповідача № 58 від 01 грудня 2017 року.
05 грудня 2017 року ОСОБА_1 були передані відповідачу службовий автомобіль та печатка селищної ради, що підтверджується актами прийому-передачі від 05 грудня 2017 року.
Крім того, судом встановлено, що 05 грудня 2017 року ОСОБА_1 запропоновано отримати трудову книжку, від чого останній відмовився, що підтверджується актом від 05 грудня 2017 року.
14 грудня 2017 року Смизькою селищною радою проведено повний розрахунок із ОСОБА_1 , що підтверджується відомістю про нарахування зарплати за першу половину грудня 2017р., відомістю про зарахування коштів на розрахункові рахунки в системі Ощадбанку від 14 грудня 2017 року.
Крім того, 14 грудня 2017 року т.в.о.голови Смизької селищної ради секретарем Мазурок В.Р. підписано письмове звернення вих. № 1044/03-15 до ОСОБА_1 , із зазначенням, що останньому неодноразово в телефонному режимі повідомлялося про необхідність отримати трудову книжку, яка станом на 14 грудня 2017 року знаходиться в селищній раді, і висловлювалось прохання в найкоротші терміни прибути в селищну раду для отримання трудової книжки.
Вказане звернення зареєстроване в Журналі вихідної кореспонденції Смизької селищної ради 14 грудня 2017 року № 1044/03-15 і направлено на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 3568000142082 від 11 січня 2018 року.
Таке звернення відповідача отримане позивачем 16 січня 2018 року, про що свідчить його підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення.
01 лютого 2018 року відповідачем складено акт про подальше зберігання трудової книжки у Смизькій селищній раді як незатребуваної.
29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву відповідачу про внесення змін у запис в трудову книжку про його звільнення та видачу такої трудової книжки.
10 листопада 2020 року відповідач листом № 2226/03-15 повідомив позивача про направлення повідомлення про отримання трудової книжки, а також про отримання трудової книжки на підставі особистого звернення позивача. 24 листопада 2020 року позивачу видано на руки трудову книжку, що підтверджується актом.
Вважаючи дії відповідача щодо невчасної видачі трудової книжки при звільненні протиправними, позивач звернувся в суд з позовом про отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем виконано обов`язок щодо надіслання звільненому працівнику поштового повідомлення про необхідність отримати трудову книжку. Обставин, які б свідчили про те, що позивач звертався до відповідача про видачу трудової книжки раніше ніж 29 жовтня 2020 року і останній відмовив йому, судом не встановлено, а отже затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини роботодавця, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки відсутні.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався в суд з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування рішення Смизької селищної ради восьмого скликання №459 від 04 грудня 2017 року «Про дострокове припинення повноважень Смизького селищного голови» та про поновлення на роботі. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 березня 2018 року, залишеним без змін Житомирським апеляційним адміністративним судом від 29 серпня 2018 року та Верховним Судом від 13 серпня 2020 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Смизької селищної ради восьмого скликання № 458 (459) від 04 грудня 2017 року «Про дострокове припинення повноважень Смизького селищного голови» та про поновлення на роботі.   
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з положеннями ст.47 КЗпП України обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
Ч.5 ст.235 КЗпП України передбачає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Порядок видачі трудової книжки у разі звільнення передбачений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (в редакції, чинній на час виникнення спору).
Згідно з п.4.1 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до п.4.2 Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Як встановлено судом, позивач у день свого звільнення 04 грудня 2017 року перебував у відрядженні, а 05 грудня 2017 року відповідачем запропоновано позивачу отримати трудову книжку, від чого останній відмовився, що стверджується актом від 05 грудня 2017 року "Про відмову ОСОБА_1 отримати трудову книжку".  Доказів на спростування цих обставин  матеріали справи не містять.
Крім того, 14 грудня 2017 року Смизькою селищною радою проведено повний розрахунок із ОСОБА_1 , що підтверджується відомістю про нарахування зарплати за першу половину грудня 2017 р., відомістю про зарахування коштів на розрахункові рахунки в системі Ощадбанку від 14 грудня 2017 року.
З матеріалів справи також вбачається, що цього ж дня - 14 грудня 2017 року т.в.о.голови Смизької селищної ради секретарем Мазурок В.Р. підписано письмове звернення вих. № 1044/03-15 до ОСОБА_1 із зазначенням, що останньому неодноразово в телефонному режимі повідомлялося про необхідність отримати трудову книжку, яка станом на 14 грудня 2017 року знаходиться в селищній раді, і висловлювалось прохання в найкоротші терміни прибути в селищну раду для отримання трудової книжки.
Вказане звернення зареєстроване в Журналі вихідної кореспонденції Смизької селищної ради 14 грудня 2017 року за № 1044/03-15 і направлено на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 3568000142082 від 11 січня 2018 року, яке отримане позивачем 16 січня 2018 року, про що свідчить його підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення.
Покликання апелянта на те, що такого листа він не отримував, а 16 січня 2018 року отримав відзив на його позов про скасування рішення про його дострокове звільнення з додатками, що стверджується долученим описом, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ставити під сумнів правдивість направлення відповідного звернення відповідача до позивача про отримання трудової книжки у суду немає.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2018 року відповідачем складено акт про подальше зберігання трудової книжки у Смизькій селищній раді як незатребуваної.
Матеріалами справи також стверджується, що позивач лише 24 листопада 2020 року звернувся до відповідача за трудовою книжкою та отримав її, що підтверджується актом від 24 листопада 2020 року № 2318/03-15.
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що жодних заяв щодо невидачі трудової книжки відповідачем позивачу чи заяв про отримання трудової книжки матеріали справи не містять. 
Як правильно зауважив суд першої інстанції, що відповідальність, визначена ч.5 ст.235 КЗпП України, за затримку видачі трудової книжки, настає лише у випадку наявності вини роботодавця.
Разом з тим, як вбачається із викладеного вище, позивач відмовився 05 грудня 2017 року від отримання трудової книжки. 
Крім того, у день повного розрахунку 14 грудня 2017 року відповідачем направлено позивачу повідомлення про отримання трудової книжки.
Покликання позивача на порушення відповідачем п.4.2 Інструкції №58, яким останній зобов`язаний був у день його звільнення відправити поштове повідомлення про отримання трудової книжки, оскільки він 04 грудня 2017 року був відсутній на роботі, однак таке зроблено не було, як на підставу доведення вини відповідача у затримці видачі трудової книжки, колегія суддів оцінює критично, оскільки матеріалами справи стверджується, що відповідач вживав усіх заходів для видачі позивачу його трудової книжки, яку останній 05 грудня 2017 року відмовився отримувати, мотивуючи його незаконним звільненням.
Також щодо покликань позивача на те, що у акті від 05 грудня 2017 року відповідач покликається на неіснуюче рішення- №458, то колегія суддів таке відхиляє, оскільки це питання було предметом дослідження при вирішенні спору щодо оскарження рішення про дострокове звільнення позивача від 04 грудня 2017 року, і у задоволенні позову було відмовлено.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що  відповідачем виконано обов`язок щодо надіслання звільненому працівнику поштового повідомлення про необхідність отримати трудову книжку. Обставин, які б свідчили про те, що позивач звертався до відповідача про видачу трудової книжки раніше ніж 29 жовтня 2020 року і останній відмовив йому, судом не встановлено, а отже затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини роботодавця, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки відсутні.
Згідно з вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи усе наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не навів переконливих доводів на підтвердження обставин, на які покликається, разом з тим, відповідач підтвердив належними та допустимими доказами свої заперечення, які логічно узгоджуються з встановленими обставинами справи, тому позовна заява задоволенню не підлягає.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до  ст.316 КАС України  апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України  понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-                                   

                                                         п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року  у справі № 460/784/21- без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 18 жовтня 2021 року.