ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/3067/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса
на рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року, м. Одеса, суддя Невінгловська Ю.М., повний текст рішення складено та підписано 03.06.2021 року
у справі № 916/3067/20
за позовом Приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Уніка”, м. Київ
до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса
про стягнення 9   943 грн.,19 коп.,-
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У жовтні 2020 року позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО №3173/20) до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якій суд просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 9   943 грн.,19 коп., а також судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання» №016213/4640/0000035 від 25.01.2017 року, внаслідок страхової події   дорожньо-транспортної пригоди виплатило власнику автомобіля Nissan Primera, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 страхове відшкодування у сумі 9   943 грн.,19 коп., а тому позивачем, відповідно до положень   ст.993 Цивільного кодексу України, отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Як зазначає позивач, винною особою у скоєнні даного ДТП є військовослужбовець строкової служби солдат ОСОБА_2 , а оскільки останній під час скоєння ДТП виконував свої службові обов`язки у якості військовослужбовця відповідача, то відповідно до приписів   ст. 1172 Цивільного кодексу України, саме відповідач повинен нести відповідальність за завдану позивачу шкоду.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року у справі №916/3067/20 позов Приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Уніка”, м. Київ задоволено повністю, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса на користь Приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Уніка”, м. Київ 9   943 грн.,19 коп. страхового відшкодування та 2   102 грн., 00 коп. судового збору.
Судове рішення мотивоване тим, що Приватне акціонерне товариство “Страхова компанія “Уніка”, м. Київ замість Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса відшкодувало завдані ОСОБА_2 збитки ОСОБА_1 , внаслідок скоєння ДТП, набувши право суброгаційної вимоги, а відтак правильність визначення ціни позову підтверджується належними та допустимими доказами що і стало підставою для задоволення позовної заяви в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Військова частина НОМЕР_1 , м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року у справі №916/3067/20 скасувати та прийняти нове, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Відповідно до п. 38.2.1 ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Приватне акціонерне товариство “Страхова компанія “Уніка” має право подати регресний позов до власника або водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Зокрема, скаржник зазначає, що відповідачем за позовом повинен бути винуватець дорожньо-транспортної пригоди, а саме ОСОБА_2 . Але, не зважаючи на вищенаведене, ОСОБА_2 не був залучений в якості співвідповідача або третьої особи. Скаржник зазначає, що майно закріплюється за військовою частиною на праві оперативного управління, тобто військова частина НОМЕР_1 не є власником даного майна. 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України, а також відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції «Про порядок обліку військового майна у Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 №440 майно закріплюється за військовою частиною на праві оперативного управління, тобто військова частина НОМЕР_1 не є власником даного майна.  
Таким чином військова частина НОМЕР_1 не є відповідним органом, який має нести відповідальність за заподіяну матеріальну шкоду. 
З вищевикладеного, на думку скаржника, вбачається, що відсутні законні підстави для відшкодування військовою частиною НОМЕР_1 суми в розмірі 9   943 грн.,19 коп., та 2   102 грн., 00 коп. судового збору.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року у справі №916/3067/20, справу вирішено розглянути в порядку письмового провадження. 
20.09.2021 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Уніка” надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві позивач зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось Відповідачем, що в момент скоєння ДТП ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , а отже виконував свої службові обов`язки у якості військовослужбовця Відповідача, тому,  відповідно до приписів статті 1172 ЦК України саме Відповідач має нести відповідальність за шкоду, завдану з вини ОСОБА_2 .
Також, позивач заперечує твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не залучив ОСОБА_2 до участі у справі у якості співвідповідача, або третьої особи, оскільки 27.01.2021 судом ухвалою задоволено заяву Приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Уніка” про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 на стороні відповідача.
Крім того, позивач наголошує, що факт того, що Відповідач володів транспортним засобом HYUNDAI SONATA державний номерний знак НОМЕР_3 на праві оперативного управління не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог Позивача, а навпаки, у сукупності із фактом того, що ОСОБА_2 під час скоєння ДТП, виконував свої службові обов`язки у якості військовослужбовця Відповідача, є підставою для покладання на Відповідача обов`язку з відшкодування збитку, спричиненого з вини ОСОБА_2 .
Таким чином, на думку Позивача, судом першої інстанції були досліджені у повному обсязі всі обставини та факти, якими обґрунтовувались позовні вимоги Позивача, вірно визначено правовідносини сторін, що виникають з встановлених обставин, вірно визначено правові норми, що мають застосовуватись до цих правовідносин, ухвалено вірне та з додержанням норм матеріального і процесуального права рішення, а всі обставини, на які посилається апелянт у своїй апеляційній скарзі було досліджено судом першої інстанції об`єктивно та в повному обсязі, у зв`язку з чим апеляційна скарга Відповідача має бути залишена без задоволення, а рішення суду без змін.
Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 227 000 грн. 00 коп.). 
В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку, єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. 
Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №916/3067/20 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 9   943 грн. 19 коп.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року у справі №916/3067/20 не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

25 січня 2017 року між ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «ПРЯМЕ ВРЕГУЛЮВАННЯ» №016213/4640/0000035, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом «NISSAN Primera» державний номерний знак НОМЕР_2 .
За умовами страхування до договору добровільного страхування наземного транспорту встановлено, що предметом договору є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, використанням і розпорядженням транспортного засобу та прикріпленим до нього зовні та всередині додатковим обладнанням.
За п.3.2 договору, страховим випадком є факт понесення збитків страхувальником внаслідок пошкодження або знищення транспортного засобу та/або додаткового обладнання, внаслідок ДТП або настання фінансових збитків страхувальника, визначених договором та умовами страхування.
П.9.3 договору, що розмір страхового відшкодування визначається виходячи з фактичного розміру збитків, завданих транспортному засобу у результаті страхового випадку, та розрахованого відповідно до умов договору та / або Умов. Розмір страхового відшкодування не може перевищувати розмір прямого збитку, донесеного страхувальником (вигодонабувачем), та розміру страхової суми, зазначеної в договорі та/або Умовах. Розрахунок суми страхового відшкодування визначається на день настання страхового випадку.
Відповідно до п. 10.1, виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з умовами договору та / або Умов на підставі заяви страхувальника або вигодо набувача (його спадкоємця/правонаступника або особи, яка має належним чином оформлене повноваження від страхувальника/письмової згоди) і страхового акту, що складає страховик після отримання всіх необхідних документів, визначених у п.10.2 Умов.
Згідно п. 10.5 договору, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страхувальника, страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням експлуатаційного зносу, розрахованого у порядку, встановленому у Методиці або на підставі рахунку СТО, запропонованого та погодженого страховиком, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання страхувальника чи законного користувача транспортного засобу, який керував ним у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору страхування сторонами такого договору вчинено наступні дії: 20.11.2017 року ОСОБА_1 подано до ПрАТ «СК «Уніка» заяву №00243030 про подію, що має ознаки страхового випадку, страховиком здійснено огляд транспортного засобу, в якому зафіксовано характер пошкоджень транспортного засобу та складено акт №00243030 20.11.2017 року, також 22.01.2018 року складено ремонтну калькуляцію №00243030 системою AUDATEX, згідно якої визначено вартість ремонту 156 24 грн., 09 коп., 24.01.2018 року між страховиком та страхувальником складено акт узгодження розміру страхового відшкодування №00243030 та визначено розмір виплати в сумі 9   943 грн. 19 коп. 29.01.2018 року затверджено страховий акт №00243030 та видано наказ №00243030 ЕК на виплату страхового відшкодування,   за платіжним дорученням №004418 від 31.01.2018 року ПрАТ «СК «Уніка» здійснено оплату страхового відшкодування в розмірі 9   943 грн. 19 коп.
З довідки про дорожньо-транспортну пригоду за №3017326584476630, виданої Управлінням патрульної поліції в Одеській області, яка наявна в матеріалах справи   встановлено, що 18.11.2017 року о 17:01 в м. Одеса по вул. Рекордна, 16 було скоєно ДТП за участю транспортних засобів HYUNDAI SONATA № 3001, водій ОСОБА_2 та NISSAN PRIMERA № НОМЕР_2 , водій ОСОБА_1 .
Крім того, постановою Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/20623/17 від 18.12.2017 року направлено справу про адміністративне правопорушення №521/20623/17 про притягнення до відповідальності ОСОБА_2 за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого   ст. 124 КУпАП України   до Південного територіального управління військової служби правопорядку Збройних сил України. Наказом Командира Військової частини НОМЕР_1 №50 від 07.02.2021 року накладено на солдата ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді догани.
На виконання ухвали про надання інформації та належним чином засвідчених копій документів від 01.03.2021 року відповідачем 18.03.2021 року надано суду інформацію щодо проходження ОСОБА_2 строкової військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 з 06.07.2017 року по 16.10.2018 року на посадах солдат стрілець та солдат водій-електрик, що підтверджується алфавітним обліком особового складу Військової частини НОМЕР_1 ; також відповідачем вказано, що у нього відсутні документи, які підтверджують виконання службових обов`язків солдатом ОСОБА_2 в день скоєння ДТП (відсутній наказ про склад добового наряду), проте відповідно до наряду на використання машин військової частини НОМЕР_1 №218 від 17.11.2017 року, солдат ОСОБА_2 керував службовим автомобілем «HYUNDAY Sonata» державний номерний знак № НОМЕР_3 
Також із матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність військової частини НОМЕР_1 не застрахована, що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду Управління патрульної поліції Одеської області №3017326584476630 та витягом з Централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України станом на 26.10.2020 року.
В позовній заяві ПрАТ «СК «Уніка» зазначає, що відповідно до   ст. 993 Цивільного кодексу України, до нього як до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Оскільки ОСОБА_2 під час скоєння ДТП проходив   строкову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , то, відповідно до   ст. 1173 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» 26.06.2020 року звернулося до Військової частини НОМЕР_1 з претензією про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 9   943 грн. 19 коп. Однак у відповіді на претензію Військова частина НОМЕР_1 від 08.07.2020 року зазначила, що не є власником військового майна, а тільки здійснює оперативне управління таким майном, а тому не є належним органом, який має нести відповідальність.
У відповіді 01.09.2020 року військовою частиною НОМЕР_1 на запит ПрАТ «СК «Уніка» від 28.07.2020 року повідомлено, що у військовій частині НОМЕР_1 відсутні документи, що підтверджують виконання службових обов`язків солдатом ОСОБА_2 на момент скоєння ДТП, а також те, що транспортний засіб NYUNDAI SONATA № 3001ВІ станом на 18.11.2017 дійсно перебував на праві оперативного управління у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується Нарядом на отримання автомобільної техніки військовою частиною НОМЕР_1 від 19.07.2016 року.
Відмова Військової частини НОМЕР_1 відшкодовувати матеріальну шкоду стала підставою для звернення ПрАТ «СК «Уніка» до суду з відповідним позовом.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви прийняття аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції.

Згідно з   ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Згідно з ч. 1 ст. 990 Цивільного кодексу України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).
Відповідно до приписів ст. 8, 9 Закону України "Про страхування" страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.
Страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.
В   ст. 1166 Цивільного кодексу України   вказано, що,   майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно зі ст. 27 Закону України “Про страхування” та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Відповідно до зазначених статей відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Відтак страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.
Відповідно заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.
Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.
Суброгація (походить від латинського «subrogare» - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.
При суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.
Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України.
Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.
Аналогічну правову позицію наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 910/2603/17 та від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.01.2019 року у справі № 755/9320/15-ц.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка (або порушення зобов`язання); шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
За змістом ч. 1 та 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів відзначає, що вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини. Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Питання щодо вини конкретних осіб вирішується господарським судом самостійно за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів справи, у тому числі матеріалів правоохоронних органів.
Відповідно до ч.1   ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Ч.1   ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»   визначає, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.12.2018 року у справі цивільної юрисдикції №426/16825/16-ц визнала, що аналіз норм статей 1187 та 1172   Цивільного кодексу України   дає змогу стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки   роботодавець, а тому шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
У постанові Касаційного Господарського Суду у складі Верховного Суду від 16 липня 2018 року у справі №910/20412/16, суд дійшов висновку, що відсутність в матеріалах справи судового рішення, яким названий вище громадянин був би притягнутий до відповідальності за скоєння дорожньо-транспортної пригоди не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки в силу приписів   ст. 35 Господарського процесуального кодексу України   (в редакції до 15.12.2017) таке рішення є обов`язковим для суду, проте, не єдиним доказом наявності вини заподіювача шкоди, а також те, що з урахуванням зазначених норм чинного   Цивільного кодексу України, для здійснення відшкодування шкоди, що була отримана внаслідок використання джерел підвищеної небезпеки, в першу чергу необхідно встановити та підтвердити вину особи, що має відповідати за шкоду, у вчиненні такої дії, відтак цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.
Верховний Суд у справі № 923/43/19 в постанові від 13.03.2020 року дійшов висновку, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданими збитками; вина боржника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Як вбачається з матеріалів справи, дійсно ОСОБА_2 не було визнано Малиновським судом винним у вчиненні адміністративного правопорушення та не притягнуто до відповідальності, проте з матеріалів справи вбачається, що справу про розгляд адміністративного правопорушення було передано на розгляд до Південного територіального управління військової служби правопорядку Збройних сил України та наказом № 50 командира військової частини НОМЕР_1 було накладено на солдата ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Дана обставина у сукупності з іншими доказами має переконливе значення у встановленні вини ОСОБА_2 та відповідно суд дійшов висновку, про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями останнього та збитками, які поніс ОСОБА_1 внаслідок ДТП.
Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулося пошкодження майна, із володінням та користуванням яким пов`язані майнові інтереси страхувальника, що є об`єктом майнового страхування за укладеним із страховиком договором. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну особу або громадянина, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного відання або з інших підстав (договір оренди, довіреність тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин із володільцем цього джерела. Покласти відповідальність на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної небезпеки підприємства, з яким перебувала у трудових відносинах на підставі трудового договору (договору підряду), можливо лише в тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя та четверта статті   1187 Цивільного кодексу України).
Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/20622/17 від 19 вересня 2018 року.
Відповідно до ч. 2   ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Згідно ч.1, 2   ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Ч.2 ст. 14   Закону України «Про Збройні Сили України»   встановлює, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
В ч.1   ст. 137 Господарського кодексу України   вказано, що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
25 липня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 914/820/17 дійшов висновку, що Відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків (пункт 28). Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (пункт 29).
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в момент скоєння ДТП ОСОБА_2 проходив військову строкову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , відповідачем 18.03.2021 року надано суду інформацію про те, що за нарядом №218 від 17.11.2017 року ОСОБА_2 керував службовим автомобілем «HYUNDAY Sonata» державний номерний знак НОМЕР_3 , також відповідачем не заявлено про незаконне заволодіння ОСОБА_2    вище зазначеним автомобілем в момент скоєння ДТП. Крім того, відповідач визнає, що транспортний засіб «HYUNDAY Sonata» державний номерний знак НОМЕР_3 знаходився станом на день ДТП на праві оперативного управління у Військовій частині НОМЕР_1 , тому суд правильно дійшов висновку про статус Військової частини як належного відповідача по справі. 
Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена   наказом Міністерства Юстиції України та Фонду Державного Майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092   та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 р. за №1074/8395 визначає порядок визначення витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу.
Відповідно до п. 8.5.9. Методики кількість та вартість необхідних для ремонту матеріалів визначаються за інформацією довідкової літератури та комп`ютерних програм, розроблених за даними виробника КТЗ або за даними виробника лакофарбових (основних) і допоміжних матеріалів (додаток 8).
Згідно з п. 8.5.10. Методики дані про вартість складових частин КТЗ, які підлягають заміні, беруть відповідно до додатка 8, інформаційного забезпечення від виробника КТЗ, а також інших джерел, які містять у собі необхідну інформацію щодо оригінальних складників.
Відповідно до п. 59 додатку 8 до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів до переліку рекомендованих нормативно-правових актів, методичної, довідкової літератури та комп`ютерних баз даних з програмним забезпеченням для складання кошторису відновлювального ремонту включена комп`ютерна програма "Audatex".
Оцінивши надані позивачем докази суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо існування фактів страхового випадку та належного виконання сторонами умов договору добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання» №016213/4640/0000035, а також достовірності проведеного розрахунку шкоди за ремонтною калькуляцією, складеною комп`ютерною програмою «Audatex», яка є рекомендованою законодавцем у подібних правовідносинах.
За положеннями ч. 1   ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до   ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Приписами ч. 1   ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України   передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно до ч. ч. 1, 2, 3   ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апелянта про те, що відповідачем за позовом повинен бути винуватець дорожньо-транспортної пригоди, а саме ОСОБА_2 , а також те, що майно військової частини закріплюється на праві оперативного управління, тобто військова частина НОМЕР_1 не є власником даного майна, а отже не має нести відповідальність за заподіяну матеріальну шкоду, оскільки скаржником не надано суду належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача та суду першої інстанції та відсутності його вини у спричиненні шкоди за скоєною військовослужбовцем дорожньо-транспортною пригодою під час проходження ним строкової військової служби у військовій частині
Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи скаржника про порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, а тому апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса не потребує задоволення. При цьому, рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року у справі №916/3067/20 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону, з огляду на що, достатніх правових підстав для його скасування з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
          Керуючись ст. ст. 126, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року у справі №916/3067/20  – залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2021 року у справі №916/3067/20  – без змін.
                    Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                       Г.І. Діброва

Суддя                                                                                 Н.М. Принцевська
                                                                                           
                                                                                          Я.Ф. Савицький