11.10.21
22-ц/812/494/21
Єдиний унікальний номер судової справи: 487/3091/17
Провадження № 22-ц/812/494/21 Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України
11 жовтня 2021 року        м. Миколаїв Справа № 487/3091/17
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Самчишиної Н.В.,
суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Колосовою О.М.,
за участі: представників відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Притуляк І.О., в приміщенні цього ж суду, вступну та резолютивну частину якого проголошено того ж дня о 15 год. 23 хв., дата складання повного тексту рішення 22 грудня 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики, 

встановив:

08 червня 2017 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики від 26 грудня 2014 року та 27 лютого 2015 року на загальну суму 1 371 039, 30 грн. та судовий збір у розмірі 7 720, 00 грн.
Позов мотивовано тим, що 26 грудня 2014 року ОСОБА_4 надав в позику ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 32 000, 00 доларів США зі строком повернення до 01 жовтня 2015 року, що підтверджується відповідною розпискою.
Крім того, 27 лютого 2015 року ОСОБА_4 надав в позику ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 2 225, 00 доларів США зі строком повернення до 01 жовтня 2015 року, що також підтверджується відповідною розпискою.
У передбачений строк ОСОБА_1 борг не повернув.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 1 371 039 грн. 30 коп., яка складається з наступного:
- 843 200 грн. – основної заборгованості за розпискою від 26 грудня 2014 року,
-42 136 грн. 90 коп. – три проценти річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 26 грудня 2014 року (відповідно до ч. ст. 625 ЦК України) за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року,
-152 619 грн. 20 коп. – інфляційні втрати за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 26 грудня 2014 року (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) за період з жовтня 2015 року по квітень 2017 року,
-243 950 грн. 60 коп. – проценти від суми позики (відповідно до ст. 1048 ЦК України) за розпискою від 26 грудня 2014 року за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року,
- 58 628 грн. 75 коп. – основної заборгованості за розпискою від 27 лютого 2015 року,
-2 929 грн. 83 коп. - три проценти річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 27 лютого 2015 року (відповідно до ч. ст. 625 ЦК України) за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року,
-10 611 грн. 83 коп. – інфляційні втрати за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 27 лютого 2015 року (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) за період з жовтня 2015 року по квітень 2017 року,
-16 962 грн. 19 коп. – проценти від суми позики (відповідно до ст. 1048 ЦК України) за розпискою від 27 лютого 2015 року за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року.
У відзиві на позов представники відповідача, посилалися, як на невідповідність позову вимогам закону, так і на наявність сумнівів щодо достовірності грошових документів.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2020 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 у справі була призначена комплексна почеркознавча та технічна експертиза документів.
25 червня 2020 року на адресу суду першої інстанції надійшов висновок експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центу МВС України №200/196 від 11 червня 2020 року. 
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної комплексної почеркознавчої та технічної експертизи документів.
Рішенням того ж суду від 03 грудня 2020 року позовні вимоги задоволенні частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 26 грудня 2014 року у розмірі 33 596,49 доларів США, яка складається з суми основного боргу у розмірі 32 000 доларів США. та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання – у сумі 1596,49 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 27 лютого 2015 року у розмірі 2 336,01 доларів США, яка складається з суми основного боргу у розмірі 2 225 доларів США та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання – у сумі 111,01 доларів США. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 5303,01 грн. 
У задоволенні вимог ОСОБА_4 про стягнення відсотків за користування грошовою позикою та інфляційних витрат за прострочення виконання основного зобов`язання – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами укладені договори позики, за якими відповідач отримав у борг грошові кошті, зобов`язання за укладеними договорами не виконав. Відповідач у порядку, визначеному чинним цивільно-процесуальним законодавством не спростував доводи позивача про укладення договорів позики, а тому дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту та стягнув із ОСОБА_1 у валюті позики на користь позивача борг за договорами позики, проценти, передбачені ст.625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року. Суд вважав, що наявність оригіналів розписок у позивача та пред`явлення позову свідчить про неповернення боргу відповідачем. 
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування позикою та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, тому стягнення процентів від суми позики не можуть бути застосовані у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України. Одночасно суд зазначив, що офіційний індекс інфляції це знецінення, зниження купівельної спроможності грошової одиниці України – гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобов`язанні індексації не підлягає.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне та неправильне установлення судом обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження (оцінку) доказів, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі. Одночасно в апеляційній скарзі відповідач заявив клопотання про призначення повторної комплексної почеркознавчої та технічної експертизи документів, посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив його клопотання про призначення такої експертизи. Вказував, що висновок експерта від 11 червня 2020 року, що знаходиться в матеріалах справи є неналежним та недопустимим доказом, який порушує його права та інтереси. Зазначена експертиза виконувалась у спосіб, який прямо порушує норми ЦПК України та порядок проведення почеркознавчих експертиз, встановлений науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення експертиз.
Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 не подав.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Судом встановлено, що згідно з оригіналом розписки, яка міститься в матеріалах справи, 26 грудня 2014 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 32 000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму не пізніше 01 жовтня 2015 року.
Крім того, згідно з оригіналом розписки, яка міститься в матеріалах справи, 27 лютого 2015 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 2 225,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму не пізніше 01 жовтня 2015 року.
У зазначений строк ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти у повному обсязі не повернув.
Розписки написані власноручно ОСОБА_1 .
Згідно з висновком комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центу МВС України №200/196 від 11 червня 2020 року тексти, цифрові записи грошових сум, дат розписок та підписи в наданих на дослідження розписках від 26 грудня 2014 року та від 27 лютого 2015 року виконані однією особою, а саме ОСОБА_1 , діагностичних ознак, які б характеризували виконання рукописних записів та підписів під впливом збиваючих факторів чи у незвичайному стані виконавця, не виявлено.
Ознак, які б свідчили про внесення змін в первинний зміст рукописних записів та підписів на розписках від 26 грудня 2014 року та 27 лютого 2015 року не виявлено.
Рукописні записи та підписи на розписках від 26 грудня 2014 року та 27 лютого 2015 року виконанні за допомогою пишучого приладу – гелевої ручки.
Вирішити питання – чи в один період часу були виконані тексти та цифрові записи сум та дат у розписках від 26 грудня 2014 року та від 27 лютого 2015 року не виявилось можливим, у зв`язку відсутністю науково - обґрунтованої методики щодо встановлення часу виконання рукописних записів та підписів.
Вирішити питання – у якій послідовності виконувались текст і підпис у розписках від 26 грудня 2014 року та від 27 лютого 2015 року не виявилось можливим, у зв`язку з тим, що рукописні тексти та підписи у розписках не перетинаються.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України вказує на те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Системний аналіз зазначених норм цивільного законодавства України вказує на те, що договір позики є двостороннім правочином, реальним, одностороннім договором (оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права).
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такі правові висновки зроблені Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частина перша, друга статті 76 ЦПК України).
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_1 уклав договори позики та власноручно написав розписки від 26 грудня 2014 року та 27 лютого 2015 року про отримання у ОСОБА_4 32 000 та 2 225 доларів США, відповідно, із зобов`язанням повернути вказану суму у встановлений договорами строк.
Вирішуючи вказаний спір, суд вважав, що факт укладання та написання особою договорів позики з розпискою підтверджує також отримання ним зазначених у цих документах коштів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
З метою встановлення обставин щодо написання ОСОБА_1 боргових розписок судом апеляційної інстанції з урахуванням положень статей 102-104, 107, 108, 111-113 ЦПК України у справі ухвалою апеляційного суду від 19 квітня 2021 року призначалась повторна комплексна судова почеркознавча та судово-технічна експертиза боргових розписок.
Висновком повторної судово почеркознавчої експертизи експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №14531/4532/21-32 від 10 вересня 2021 року в категоричній позитивній формі встановлено, що рукописний текст та підпис, від імені ОСОБА_1 , що міститься праворуч від рукописного запису «26.12.2014» у розписці від 26.12.2014, складеній від імені ОСОБА_1 , що починається та відповідно, закінчується словами: « ОСОБА_6 , ОСОБА_1 … ІНФОРМАЦІЯ_1 » та підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься під рукописним записом «27.02.2015» у розписці від 27 лютого 2015, складеній від імені ОСОБА_1 , що починається та, відповідно, закінчується словами: « ОСОБА_6 , ОСОБА_1 … ІНФОРМАЦІЯ_2 » виконано способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів, виконані однією особою ОСОБА_1 . 
Діагностичні ознаки, які свідчили б про вплив на ОСОБА_1 в процесі виконання ним рукописного тексту в розписках, якихось збиваючих факторів природного характеру (зокрема, незвичні умови виконання, незвичайний стан виконавця) або штучного характеру відсутні. 
Листом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №14529/21-34, 14530/21-33 від 14 вересня 2021 року апеляційний суд повідомлено, що у зв`язку з незабезпеченням виконання ухвали суду в частині оплати вартості проведення експертизи (судово-технічної, витрати на проведення якої було покладено на ОСОБА_1 ) ухвала суду від 19 квітня 2021 року залишена без виконання.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 про повторне призначення про справі комплексної судової технічної експертизи документів відмовлено.
Таким чином, відповідач у порядку визначеному чинним цивільно-процесуальним законодавством не спростував доводи позивача про укладення вказаних договорів позики.
Оцінивши наявний у справі висновок судової експертизи як доказ окремо та у сукупності з іншими доказами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив факт написання ОСОБА_1 боргових розписок, що також підтверджує отримання ним від ОСОБА_4 грошових коштів.
Встановивши невиконання ОСОБА_1 умов договорів позики щодо повернення грошових коштів, суд першої інстанції обґрунтовано вважав наявність правових підстав для настання цивільно-правової відповідальності боржника.
Доводи апеляційної скарги про те, що вказані вище розписки відповідач не писав і коштів не отримував не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах та є формальними міркуваннями відповідача.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України вказує на те, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Положеннями статті 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. 
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідачем не оспорено зазначений договір позики. Письмові докази у справі, зокрема боргові розписки, підтверджують факт укладення договорів та отримання грошових коштів. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині аналогічні запереченням відповідача щодо недоведеності факту укладення договорів позики є необґрунтованими.
Аналіз змісту доводів апеляційної скарги дає підстави для висновку, що судове рішення не оскаржується в частині визначеного судом періоду боргу, а також відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування позикою та інфляційних втрат, тому в апеляційному порядку не переглядається.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, належно оцінені судом та не знайшли свого підтвердження.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що з позовом про стягнення заборгованості ОСОБА_4 звернувся до суду 08 червня 2017 року.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положення частини четвертої цієї статті передбачають, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B. V.v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Аналіз матеріалів справи свідчить, що позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у розмірі 843 200,00 грн. основної заборгованості за розпискою від 26 грудня 2014 року, 42 136,90 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 26 грудня 2014 року, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року, а також 58 628, 75 грн. – основної заборгованості за розпискою від 27 лютого 2015 року та 2 929, 83 грн. 83 коп. - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 27 лютого 2015 року, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року; ціну позову зазначено у розмірі 1 371 039 грн. 30 коп. (а. с. 1-10, т. 1).
Суд першої інстанції позов задовольнив частково: стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26 грудня 2014 року у розмірі 33 596, 49 доларів США, яка складається з суми основного боргу у розмірі 32 000 доларів США та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання – у сумі 1596,49 доларів США, а також заборгованість за договором позики від 27 лютого 2015 року у розмірі 2 336,01 доларів США, яка складається з суми основного боргу у розмірі 2 225 доларів США та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання – у сумі 111,01 доларів США.
За таких обставин, суд першої інстанції не з`ясував зміст позовних вимог та зробив передчасний висновок про наявність підстав для стягнення заборгованості в зазначеному розмірі – доларах США, вийшов за межі заявлених позивачем вимог, самостійно змінивши предмет позову, що є неприпустимим.
Вказані обставини є порушенням норм процесуального права, тому відповідно до положень, частини четвертої статті 367 ЦПК України, наявні підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги.
В позові позивач зазначав, що офіційний курс гривні, встановлений НБУ станом на 31 травня 2017 року, до долара США становив 26, 35 грн.
Станом на день ухвалення рішення 03 грудня 2020 року офіційний курс гривні, встановлений НБУ, до долара США - 28,4367 грн.
Отже з відповідача на користь позивача в межах заявлених вимог підлягає стягненню заборгованість за договором позики за розпискою від 26 грудня 2014 року у розмірі 885 336 грн. 90 коп., з якої: 843 200,00 грн. основної заборгованості, 42 136,90 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 26 грудня 2014 року, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року, а також за договором позики за розпискою від 27 лютого 2015 року у розмірі 61 558 грн. 58 коп., з якої: 58 628, 75 грн. – основної заборгованості за розпискою від 27 лютого 2015 року та 2 929, 83 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 27 лютого 2015 року відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року.
Оскільки суд першої інстанції був іншої думки, то на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду в частині розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_4 підлягає зміні.
Відповідно до п/п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги по суті відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374,375, 376, 381,382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року в частині визначеного розміру стягуваної заборгованості за договорами позики змінити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики за розпискою від 26 грудня 2014 року у розмірі 885 336 (вісімсот вісімдесят п`ять тисяч триста тридцять шість) грн. 90 коп., з якої: 843 200,00 грн. основної заборгованості, 42 136,90 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 26 грудня 2014 року, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики за розпискою від 27 лютого 2015 року у розмірі 61 558 (шістдесят одна тисяча п`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 58 коп., з якої: 58 628, 75 грн. – основної заборгованості за розпискою від 27 лютого 2015 року та 2 929, 83 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 27 лютого 2015 року відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року
Рішення суду в частині розподілу судових витрат залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                Н.В. Самчишина

Судді:                                                                        П.П. Лисенко

                                                                Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2021 року.