П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/2803/21	

Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 12 травня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за дні невикористаних щорічних основних та додаткових відпусток, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 (позивач)звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог вхід.№ 12433/21 від 12.03.2021р., просив суд:
визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті грошової компенсації за дні невикористаних щорічних основних відпусток та додаткових відпусток у кількості 108 діб з урахуванням кратності відповідно до вимог п. 3 XXXI Розділу наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260;
зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону перерахувати та виплатити грошову компенсацію за дні невикористаних щорічних основних відпусток та додаткових відпусток у кількості 108 діб з урахуванням кратності відповідно до вимог п. 3 XXXI Розділу наказу Міністра оборони України 07 червня 2018 року №260 - з урахуванням раніше виплачених сум.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 30.09.2020р. №88к, на підставі наказу Міністра Оборони України від 10.09.2020р. № 449, позивача було звільнено з органів прокуратури та виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення, та зазначено про виплату грошової компенсації за дні невикористаних щорічних основних та додаткових відпусток. Однак, під час нарахування компенсації відповідачем умисно не враховано у розрахунок вимоги п. 3 ХХХІ Розділу Наказу Міністра Оборони України №260 відповідно до якого грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється із такого розрахунку: тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років – 3,8 календарних дня.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за дні невикористаних щорічних основних відпусток та додаткових відпусток у кількості 108 діб з урахуванням кратності відповідно до вимог п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018р.
Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за дні невикористаних щорічних основних відпусток та додаткових відпусток у кількості 108 діб з урахуванням кратності відповідно до вимог п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018р., з урахуванням раніше виплачених сум.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,апелянт просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмити повністю.
В обґрунтування скарги вказано, що висновок суду першої інстанції щодо нібито протиправної бездіяльності відповідача стосовно виплати позивачу у рік звільнення грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки без урахування «коефіцієнту» 3,8 календарних дні, начебто визначеного п. 3 Розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260, є безпідставним. Ані норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані п. 3 Розділу ХХХІ Порядку виплати забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, не визначають застосування «коефіцієнту» 3,8 календарних дня за кожен день невикористаної відпустки при обчисленні грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, на чому наполягав позивач у справі та з чим необґрунтовано погодився суд першої інстанції. Натомість положеннями вказаних вище нормативних актів передбачено, що за загальним правилом військовослужбовцям, які мають вислугу понад 20 календарних років, грошова компенсація за всі невикористані у рік звільнення дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки обчислюється із розрахунку 3,8 календарних дня за кожен повний місяць служби прослужений в році звільнення (або 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до п. 1 ст. 10-1 вказаного вище Закону – 45 календарних днів (45:12=3,8)). У той же час, військовослужбовцям, які мають вислугу понад 20 календарних років, та які звільняються з військової служби у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів (у даному випадку позивачу) виплачується грошова компенсація за всі невикористані у рік звільнення дні щорічної основної відпустки (45 календарних дні), а також дні додаткової відпустки. Ураховуючи це відповідачем правомірно, законно та обґрунтовано в рік звільнення виплачена позивачу грошова компенсація без урахування коефіцієнта 3,8 календарних дня. 
Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, ОСОБА_1 у період з 15.05.2018р. по 30.09.2020р. проходив службу в органах прокуратури.
Відповідно до наказу Генерального прокурора № 66 від 05.02.2020р. «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур)» перейменовано юридичну особу «Військова прокуратура Південного регіону України» у «Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону (на правах обласної прокуратури)» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Наказом Міністра оборони України № 449 від 10.09.2020 р. (по особовому складу) відповідно до пп. «б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) звільнено з військової служби у запас підполковника юстиції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, додержання законів при виконанні судових рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконання судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності військової прокуратури Південного регіону України (а.с. 5).
Наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону № 88-к від 30.09.2020р. на підставі наказу Міністра оборони України № 449 від 10.09.2020 р. позивача звільнено з органів прокуратури та виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та зазначено про виплату грошової компенсації за дні невикористаних щорічних основних та додаткових відпусток. Позивач має вислугу років у Збройних Силах України 28 років 10 місяців.
Також, суд першої інстанції встановив, що згідно довідки Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону № 21/24 від 07.10.2020р., грошова компенсація за дні невикористаних щорічних основних відпусток та додаткових відпусток за стаж роботи в органах прокуратури нарахована за 108 календарних днів у сумі 120428,27 грн.
Позивач, вважаючи свої права порушеними, оскільки компенсація була нарахована та виплачена не з розрахунку 3,8 календарних дні, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, маючи вислугу 20 і більше календарних років, з урахуванням приписів п. 3 ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України № 260 від 07.06.2018р., має право на отримання компенсації за дні невикористаних основних відпусток та додаткових відпусток у кількості 108 діб з розрахунку 3,8 календарних дня. Оскільки позивачу не здійснено нарахування компенсації з відповідного розрахунку за невикористанні дні відпустки з урахуванням кратності, суд першої інстанції вважав наявними підстави для задоволення позовних вимог.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другої статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ст.1 Закону України «Про прокуратуру» 14.10.2014 року № 1697-VII, прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.7 Закону України «Про прокуратуру» у редакції станом на час призначення ОСОБА_1 на посаду у Військовій прокуратурі Південного регіону України (перейменовану наказом Генерального прокурора від 05.02.2020 №66 у Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону», систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; військові прокуратури.
Відповідно до ч.4 ст.27 Закону України «Про прокуратуру», військовими прокурорами призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту, за умови укладення ними контракту про проходження служби осіб офіцерського складу у військовій прокуратурі.
Порядок проходження військової служби громадянами України у військовій прокуратурі визначається відповідним положенням, яке затверджується Президентом України.
В окремих випадках за наказом Генерального прокурора на посади прокурорів та слідчих військової прокуратури можуть бути призначені особи, які не є військовослужбовцями і не перебувають у запасі та відповідають вимогам частин першої та п`ятої цієї статті.
Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
В силу вимог ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
У відповідності до ч.1 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Згідно з ч.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" наказом Міністерства Оборони України №260 від 07.06.2018р. затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (надалі – Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України.
Відповідно до абзацу першогоп.3 розділу XXXI Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Абзацом другим - четвертим цього ж пункту Порядку № 260 передбачається, що іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку:тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.
Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.
Грошове забезпечення за період відпустки виплачується до дня закінчення відпустки включно на підставі наказу командира військової частини.
Отже, військовослужбовці військових прокуратур, звільнені в запас, мають право на грошову компенсацію за невикористані дні відпустки на момент звільнення з посади з урахуванням наведених вище розрахунків та кратності.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що календарна вислуга років позивача у Збройних Силах становить 28 років 10 місяців, що підтверджується копією наказу Міністра оборони України № 449 від 10.09.2020 р. (а.с.5).
Відповідно до довідки Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 07.10.2020р. № 21/24, грошова компенсація за дні невикористаних щорічних відпусток та додаткових відпусток за стаж роботи в органах прокуратури нарахована за 108 календарних днів у сумі 120428,27грн., без врахування з розрахунку 3,8 календарних днів.
До того ж, самим апелянтом не заперечується, що грошова компенсацію позивачу за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки були виплачені не із розрахунку 3,8 календарних дня.
Таким чином, оскільки позивачу, який має наявну вислугу років 20 і більше календарних років, не здійснено нарахування та компенсації з відповідного розрахунку за невикористанні дні відпустки відповідно до вимог п. 3 ХХХІ Розділу наказу Міністерства оборони України № 260, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправну бездіяльність відповідача, яка виразилась у не врахуванні розрахунку суми, відповідно до якого, грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такою розрахунку: тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.
Відтак, позивач з урахуванням приписів п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018р., має право на отримання грошового забезпечення за період наданої відпустки або розміру грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення, обчисленого з розрахунку 3,8 календарних дня.
Таким чином, оскільки позивачу не здійснено нарахування компенсації з відповідного розрахунку, суд вважає, що у даних правовідносинах підлягає застосуванню п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018р., з урахуванням положень якого позивачу має бути перераховано та виплачено грошову компенсацію за дні невикористаних щорічних основних відпусток та додаткових відпусток у кількості 108 діб розрахунку 3,8 календарних дня відповідно до вимог п. 3 XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018р., з урахуванням раніше виплачених сум.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів знаходить обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апелянта не спростовують висновку суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018р. та зводяться загалом до невірного тлумачення законодавчих приписів у розрізі спірних правовідносин.
Посилання апелянта на правові висновки П`ятого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 19.05.2021р. у справі № 420/12942/20 є недоречними у даному випадку та оцінюються судовою колегією критично, оскільки правовідносини у цих справах є різними.
В даному ж випадку спірним є питання щодо не здійснення відповідачем нарахування компенсації за невикористану відпустку з розрахунку 3,8 календарних дня відповідно до вимог п.3 XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018р., з урахуванням раніше виплачених сум.
Апелянт (відповідач) жодним чином не довів що на позивача не поширюється дія приписів п. 3 розділу ХХХІ Порядку №260 щодо обчислення грошового забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення з такого розрахунку - тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.
Окремо, колегія суддів вважає необхідним наголосити на тому, що приписи п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018р. не містять будь-яких застережень щодо застосування окремо абзаців 1, 2, 3, 4 цього пункту.
Загалом доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є більшою мірою аналогічні тим, що були викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 та яким була надана належна правова оцінка судом першої інстанції, є несуттєвими та такими, що не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З приводу решти доводів, апеляційний суд звертає увагу, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Поряд з наведеним слід також зауважити, що Конституційний суд України, який є єдиним органом конституційної юрисдикції до повноважень якого належать тлумачення норм Конституції України не одноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист громадян України та констатував, що Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи її суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99,рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказував, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проведення служби так і після її закінчення.
Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.
Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їхні гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Цей обов`язок зокрема проявляє себе в дії ст.43 Конституції України, яка гарантує право працівника на працю, а також в дії ст.41 Конституції України, яка гарантує кожному його право власності, стверджуючи його нерушимість. При цьому право на працю, безпосередньо включає право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування людини та її сім`ї. Відтак, особливого значення набуває право на своєчасне одержання винагороди за працю та її правовий захист.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вказаним вище вимогам судове рішення відповідає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі № 420/2803/21- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.   Єщенко О.В.