ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7400/21 Справа № 627/784/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

В С Т А Н О В И Л А : 

У вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги Товариства мотивовані тим, що 04 червня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем укладено кредитний договір № 490916964, за яким ОСОБА_1 надано кредит, шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії з лімітом у 16162,01 грн. зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 39,90% річних. 21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи», а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту № 490916964 від 04 червня 2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем. 26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» було укладено договір факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило, а ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту № 490916964 від 04 червня 2014 року. 16 січня 2019 року між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 16-01/19/1, відповідно до якого ТОВ «ФК «Веста» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту № 490916964 від 04 червня 2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем. Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 490916964 від 04 червня 2014 року. Однак, відповідач своїх обов`язків за договором не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Внаслідок цього, станом на 30 липня 2020 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 74580,75 грн., яка складається з: нарахованих 3% річних у сумі 1324,68 грн.; витрат від інфляції у сумі 2925,15 грн.; подвійної облікової ставки НБУ у сумі 3574,13 грн.; заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у сумі 14699,55 грн.; заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у сумі 25049,26 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) у сумі 9154,98 грн.; заборгованості з пені у сумі 17850,00 грн..
Вказану суму кредитної заборгованості банк просив стягнути з відповідача на свою користь.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності Банком заявлених позовних вимог.
В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ненадання невитребуваних судом відомостей, про існування яких мого біти відомо позивачу та для витребування яких достатньо волевиявлення будь-якої сторони процесу, не може слугувати обґрунтованою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 04 червня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 490916964, за яким останньому надано кредит, виключно для сплати платежів з виконання зобов`язань позичальника за «Договором про відкриття та порядок ведення рахунку покриття особистої міжнародної платіжної картки VISA Альфа-Банк з відновлювальною кредитною лінією фізичної особи-резидента» шляхом перерахування грошових коштів у сумі кредиту у розмірі 16162,01 грн. на рахунок клієнта № НОМЕР_1 у вказаному банку для зарахування коштів на повернення заборгованості за договором про відкриття кредитної картки зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 39,90% річних. 
Пунктом 2.3 визначено, що 05 червня 2019 року є датою остаточного повернення кредиту та датою припинення нарахування відсотків. 
Термін користування кредитом, відповідно до графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, визначений у 60 місяців, починаючи стягнення з 05 липня 2014 року та визначенням останньої дати платежу 05 червня 2019 року, та загальною сумою платежу за розрахунковий період у розмірі 37512,87 грн., з яких 16162,01 грн. - сума погашення основної суми кредиту та 21350,86 грн. - проценти за користування кредитом. 
21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи», а останнє набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту № 490916964 від 04 червня 2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем.
26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» було укладено договір факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило, а ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту № 490916964 від 04 червня 2014 року.
16 січня 2019 року між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 16-01/19/1, відповідно до якого ТОВ «ФК «Веста» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту № 490916964 від 04 червня 2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 30 липня 2020 року, за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 74580,75 грн., з яких: 3% річних у сумі 1324,68 грн, витрати від інфляції - 2925,15 грн., подвійна облікова ставка НБУ — 3574,13 грн., заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 14699,55 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги — 25049,26 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) — 9154,98 грн., пеня — 17850,00 грн..
Згідно ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.
Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до вимог ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Статтею 252 ЦК України визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Приписами ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору та, цей строк починає спливати з моменту укладення договору, хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Відповідно до умов кредитного договору № 490916964 від 04 червня 2014 року, сторони строк договору окремо не визначили, а погодили термін користування кредитом, дату остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. 
Так, судом встановлено, що 04 червня 2014 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 60 місяців, тобто до 5 червня 2019 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 16162,01 грн., які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 39,90 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.
Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 05 числа кожного місяця кошти у сумі 625,24 грн. (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування.
Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання, а саме, що перший щомісячний платіж повинен бути 05 липня 2014 року, а останній – 05 червня 2019 року.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Так, позивачем на підтвердження наявності у відповідача заборгованості надано до суду витяг до додатку № 1 до договору відступлення права вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, відповідно до якого залишок по тілу кредиту в валюті кредиту становить 14 699,53 грн., залишок по відсоткам в валюті кредиту – 25049,26 грн., залишок по преміям і штрафам 17850,00 грн., а також додаток № 1-1 до договору відступлення права вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, відповідно до якого розмір суми за основною заборгованістю в валюті договору на дату укладення договору відступлення права вимоги становить 14699,53 грн., сума заборгованості в валюті договору (проценти та комісія за кредитом) на дату укладання договору – 24416,51 грн., пеня/штраф/неустойка на дату укладання договору – 17500,00 грн.
Тобто, з наданих Товариством доказів вбачаються розбіжності між заявленими вимогами та наданими доказами на їх підтвердження.
Зокрема, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14699,55 грн., натомість докази на право вимоги до відповідача за тілом кредиту надано на суму 14699,53 грн., а розрахунку вказаної суми заборгованості суду взагалі не надано.
Також, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 25049,26 грн., однак надані позивачем відомості щодо вказаного права вимоги різняться (а.с. 54 — 25049,26 грн.; а.с. 127 — 24416,51 грн.).
Оскільки, жодних розрахунків щодо обрахування заборгованості за тілом кредиту та відсотками на дату відступлення права вимоги, тобто строків, за які їх здійснено (які саме щомісячні платежі враховані), та розміру нарахованих сум боргу, а ні на дату придбання права вимоги за кредитним договором, а ні на дату звернення позивача до суду, позивачем надано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем позовних вимог щодо заявлених сум тіла кредиту та відсотків на дату відступлення права вимоги, такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, через що вони не підлягають задоволенню.
Вирішуючи позовні вимоги в частині нарахування та стягнення заборгованості за відсотками нарахованими з дати відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку, суд вірно виходив з того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
Встановивши, що за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 60 місяців - до 05 червня 2019 року включно, - суд вірно вказав, що позивач зі спливом визначеного договором строку кредитування, повинен був припинити нарахування відсотків.
Відповідно до ст. 610 та п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання.
Приписами ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
В позовній заяві Товариство просило стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання, зокрема, у сумі 17850,00 грн. на підтвердження якої суду надано витяг до додатку № 1 до договору відступлення права вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року (а.с. 54), де сума залишку по пеням і штрафам вказана у розмірі 17850 грн., але у додатку № 1-1 до договору відступлення права вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року (а.с. 127), дана сума залишку по пеням і штрафам на дату укладання договору вказана у розмірі 17500 грн.. 
Натомість, жодних розрахунків щодо обрахування суми пені, позивачем не надано.
Як вбачається з матеріалів справи, право вимоги до відповідача щодо пені позивачем придбано 16 січня 2019 року, натоміть вимогу про її стягнення заявлено 28 вересня 2020 року, тобто із порушенням вимоги щодо обмеження стягнення пені останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, через що дана вимога задоволенню не підлягає.
Також, позивач прохає суд стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за період часу з 30 липня 2019 року по 30 липня 2020 року (а. с. 26), у сумі 3574,13 грн., яка нарахована позивачем після спливу визначеного договором строку кредитування – 05 червня 2019 року.
Оскільки право позивача нараховувати відсотки за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, суд вірно вказав, що необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти пені за один рік до його звернення до суду, а тому відсутні підстав для задоволення вказаних вимог.
Відмовляючи у стягненні 3 % річних, за період часу з 30 липня 2017 року по 30 липня 2020 року у розмірі 1324,68 грн. та витрат від інфляції, за період часу з серпня 2017 року по квітень 2020 року у розмірі 2928,15 грн. суд першої інстанції вірно виходив з того, що на підтвердження вказаних вимог позивачем надано відповідні розрахунки, які проведені з урахуванням суми заборгованості за кредитом у розмірі 14699,55 грн., яка судом визнана такою, що не підтверджена належними та допустимими доказами, а тому вказані вимоги також є такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства, так як останнім ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних доказів на підтвердження виниклої заборгованості.
Доводи апелянта в скарзі про те, що ненадання невитребуваних судом відомостей, про існування яких мого біти відомо позивачу та для витребування яких достатньо волевиявлення будь-якої сторони процесу, не може слугувати обґрунтованою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, - колегія суддів вважає безпідставними, так як тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Разом із тим, колегія суддів зауважує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» не надало доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. 
Крім того, з наданих Товариством розрахунків заборгованості не можливо встановити дійсний розмір кредитної заборгованості, так як нарахування за ними здійснювалось з 16 січня 2019 року, тоді як кредитний договір було укладено 04 червня 2014 року. 
Дослідивши зібрані у справі докази окремо й в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог Товарситва, оскільки жоден із наданих позивачем документів не підтверджує наявність заборгованості та її розміру.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Частинами 1-3 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                 П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» – залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко