04.10.21
22-ц/812/1801/21
Єдиний унікальний номер судової справи 490/6057/19
Провадження № 22-ц/812/1801/21         Доповідач в апеляційній інстанції – Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 жовтня 2021 року                                                                     м. Миколаїв 

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Лисенка П.П.,        
суддів – Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Андрієнко Л.Д.,
за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи,переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, яку постановлено 22 червня 2021 року про закриття провадження у справі, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Гуденко О.А., у справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення, 

в с т а н о в и л а :

09 липня 2019 року ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, яку обґрунтовувала наступним.
ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік та батько її сина ОСОБА_3 , був призваний у Збройні сили України, у зв`язку з мобілізацією. Військову службу проходив у військової частини п\п 2731, та мав військове звання "молодший сержант". 
У період з 25 січня 2015 року по 09 лютого 2015 року брав безпосередню участь в бойових діях та забезпеченні їх проведення, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей у складі військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .
09 лютого 2015 року під час артилерійського обстрілу вогневого опорного пункту українських військових сил у селищі Чернухіне Попаснянського району Луганської області її чоловік отримав поранення, після надання першої медичної допомоги її чоловік з волонтерами та іншими військовослужбовцями на автомобілі швидкої медичної допомоги був направлений до Артемівської лікарні. 
Під час переїзду автомобіль підірвався на міні, її чоловіка з тих пір вважається таким, що зник без вісти. 
15 червня 2015 року слідчим управлінням УМВС України в Миколаївській області встановлено, що її чоловіка ОСОБА_3 , який 09.02.2015 року безвісно зник у зоні бойових дій на території Донецької - Луганської областей, встановлено як загиблого.
ОСОБА_1 вважає, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією її чоловік загинув у лютому 2015 року під час захисту Батьківщини на території Донецької та Луганської областей України в районі Дебальцеве, де згідно численних повідомлень 09-10 лютого 2015 року була найгарячіша точка збройного конфлікту. А тому саме внаслідок військової агресії Російської Федерації на території цих областей України було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_3 , передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року.
Посилаючись на викладене, та на те, що звернення до суду, обумовлено, тим, що вона має на меті визначити статус її чоловіка як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, просила встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час захисту Батьківщини у лютому 2015 року на території Донецької та Луганської областей України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2021 року провадження у справі за заявою ОСОБА_1 закрито. 
Не погодившись з вказаною ухвалою суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її заяву та встановити факт, що має юридичне значення.
Так, закриваючи провадження у справі, суд І інстанції виходив з того, що заява щодо встановлення юридичного факту, який просить встановити заявник, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим провадження у справі підлягало закриттю.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки вважає вірними, обґрунтованими та законними.
Так, за Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Відмова від такого права є недійсною.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
В порядку окремого провадження розглядаються встановлюються факти, що мають юридичне значення (частини 1,2 статті 293 ЦПК).
Перелік юридичних фактів, які підлягають судовому встановленню, міститься у частині 1 статті 315 ЦПК. 
Проте цей перелік не є вичерпним. 
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина 2 статті 315 ЦПК).
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються в порядку статті 293 ЦПК за певних умов:
-згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 
-чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 
-заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
-встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній (абзац 2 пункту 3 постанови № 5 Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»). 
Отже, у судовому порядку встановлюються лише такі факти, які мають юридичні наслідки, тобто від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а в судовому порядку встановлення юридичних фактів можливе лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
З матеріалів справи вбачається, що з 2004 року ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Останній проходив військову службу в Збройних Силах України за мобілізацією з 25 січня 2015 року до 09 лютого 2017 року .
У цей період молодший сержант ОСОБА_3 , брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО в Донецькій та Луганській областях у складі ВЧ НОМЕР_2 .
Згідно лікарського свідоцтва про смерть від 12 червня 2015 року, ОСОБА_3 загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 , в зоні АТО.
Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної ВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травми, каліцтва у колишнього військовослужбовця від 12 травня 2016 року - травма молодшого сержанта по мобілізації ОСОБА_3 "Розтрощення та обвуглення декількох ділянок тіла", яка стала причиною його смерті у лютому 2015 року - травма та причина смерті так, пов`язане із захистом Батьківщини. 
Встановлені обставини свідчать про те, що у позасудовому порядку встановлено, що ОСОБА_3 загинув та були видані відповідний висновки ВЛК та встановлено причину травми, яка стала причиною смерті, а отже вказане не може бути встановлено у судовому порядку.

Факт збройної агресії Російської Федерації проти України на Сході країни встановлено рядом нормативно-правових актів. Перелік цих актів з посиланням на їх зміст наведений у мотивувальній частині судового рішення. 
Оскільки факт збройної агресії Російської Федерації визначено як національним, так і міжнародним законодавством, тому він є загальновідомим у сенсі статті 82 ЦПК та доведенню не підлягає.
Заявниця ОСОБА_1 посилається на те, що встановлення факту, в тому числі і загальновідомого щодо збройної агресії Російської Федерації на Сході України, недостатньою для реалізації її прав, як дружини загиблого. Потрібним є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією та смертю її чоловіка. 
Проте видані заявниці довідки свідчать про те, що її чоловік загинув при проведенні антитерористичної операції.
Антитерористична операція на сході України (АТО) (14 квітня 2014 року - 30 квітня 2018 року) - це комплекс військових та спеціальних організаційно-правових заходів українських силових структур, спрямований на протидію діяльності незаконних російських та проросійських збройних формувань у війні на сході України. 
Встановлення взаємозв`язку між антитерористичною операцією на Сході України (АТО) та збройною агресією Російської Федерації на Сході України є наслідком системного аналізу (тлумачення) ряду законодавчих актів, які визначають ознаки таких операції, необхідність та причини її проведення та оцінку характеру дій у цій ситуації іншої держави. 
Таке тлумачення законів не може вважатись тим юридичним фактом, який потребує встановленню судом в порядку статті 293 ЦПК.
Виходячи з цього висновку, апеляційний суд не може погодитись з твердженням ОСОБА_1 про те, що правова позиція, яка висловлена Верховним Судом у постановах від 14 березня 2018 року (справа №363/2981/16), від 21 березня 2018 року (справа 428/12368\16 ), від 12 вересня 2018 року (справа №755/14659/16) та інш., мала бути застосована судом першої інстанції при розгляді цієї справи.
Як вбачається зі змісту вищевказаних постанов, у всіх цих справах встановленню підлягали причини (причинно-наслідковий зв`язок) між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Оскільки причини переселення у кожному конкретному випадку могли бути різними (не пов`язаними з певними фактами), то у кожній справі суд мав встановлювати ті чи інші обставини, давати їм оцінку та робити висновки по кожному окремому випадку. 
Оскільки у цих справах встановленню підлягали реальні факти (обставини), які спонукали осіб до переселення, а у справі, що розглядається, зв`язок смерті ОСОБА_3 з фактом агресії є лише наслідком тлумачення законів, то правові позиції Верховного Суду у цих справах не можуть бути застосовані до справи, що розглядається. 
Не спростовує висновків суду першої інстанції і посилання ОСОБА_1 на те, що факт, на встановленні якого вона наполягає, має для неї юридичне значення, а встановлення його в іншому порядку закон не передбачає, оскільки судом не визначено реальних перешкод для реалізації прав заявника. 
Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц та від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц , а також у постановах Верховного Суду (КЦС) від 16 липня 2020 року у справі № 711/7922/17), від 16 червня 2021 року у справі № 490/8010/19.
Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, а провадження у справі відкрито, суд закриває провадження (абзац 2 пункту 3 постанови № 5 Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом І інстанції вірно було закрито провадження у справі, а тому ухвала суду є законною, обґрунтованою та такою що відповідає нормам чинного законодавства.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєвавід 22 червня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:                                        П.П. Лисенко                

Судді:                                                Н.В. Самчишина 

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021 року.