Дата документу 09.11.2021 Справа № 317/3218/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №317/3218/18        Головуючий у 1 інстанції: Яркіна С.В.
Провадження № 22-ц/807/2049/21        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.,
       Крилової О.В.
при секретарі: Бєловій А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовниченко Вікторія Миколаївна, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пудлик Інна Миколаївна, Запорізька районна державна нотаріальна контора про визнання правочинів недійсними, переведення прав покупця, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на земельну ділянку, поділ майна подружжя, припинення права власності на 1/2 частину житлового будинку, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У вересні 2018 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи було уточнено, до  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовниченко В.М., Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пудлик І.М., Запорізька районна державна нотаріальна контора про визнання правочинів недійсними, переведення прав покупця, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на земельну ділянку, поділ майна подружжя, припинення права власності на 1/2 частину житлового будинку, стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_6 зазначала, що з 05 червня 1993 рок вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб між сторонами рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2017 року. 
Позивач зазначила, що під час перебування у шлюбі, 22 травня 2014 року, нею та ОСОБА_2  за спільні кошти було придбано земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,05 га, кадастровий номер 2322183500:05:001:1515, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с/рада Долинська, садівниче товариство «Хортичанка».
Проте, всупереч тому, що вказаний об`єкт нерухомого майна – спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, 22 грудня 2017 року ОСОБА_2  продав її своєму батьку ОСОБА_2 . В подальшому, 04 січня 2018 року ОСОБА_2 подарував спірну земельну ділянку в рівних частинах, а саме: по 1/2 частині ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Також, ОСОБА_6 зазначала, що на вищезазначеній земельній ділянці за спільні кошти подружжя ними було побудовано житловий (садовий) будинок, право власності на яке, на ас подання позову не оформлено. Під час розгляду справи, ОСОБА_6 стало відомо, що відповідачі зареєстрували право власності на вказаний будинок. 
ОСОБА_6 згоду на розпорядження спільним майном подружжя, у тому числі й зазначеною вище земельною ділянкою, та (або) згоди на укладення вищевказаних договорів ОСОБА_2 не надавала, не уповноважувала жодну особу на підписання самих договорів або такої згоди.
Посилаючись на те, що укладенням зазначених вище правочинів купівлі-продажу та подальшого дарування вищевказаної земельної ділянки між відповідачами порушено майнові права ОСОБА_6 , через що останній заподіяна моральна шкода, позивач просила суд:
- визнати недійсною заяву від 08 грудня 2017 року, реєстровий номер 1217, якою надано згоду на продаж земельної ділянки кадастровий номер 2322183500:05:001:1515 площею 0,05 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій справжність підпису заявника - ОСОБА_7 посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пудлик І.М.;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки від 22 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовниченко В.М., в частині продажу 1/2 частини вищевказаної земельної ділянки ОСОБА_2 ОСОБА_2 ;
- перевести права покупця за договором купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки від 22 грудня 2017 року, а саме на 1/2 частину вищевказаної земельної ділянки з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 ;
- визнати недійсним договір дарування вищевказаної земельної ділянки від 04 січня 2018 року, посвідчений державним нотаріусом Запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий номер 13;
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у власність ОСОБА_1 оспорювану земельну ділянку;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку кадастровий номер 2322183500:05:001:1515, площею 0,05 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 91,7 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м. та 1/2 частину господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовані на земельній ділянці кадастровий номер 2322183500:05:001:1515;
- припинити за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину господарських споруд вказаних вище;
- стягнути з відповідачів у справі солідарно на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 100000 грн., а також всі понесені позивачем судові витрати у справі.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 09 березня 2021 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.
Визнано недійсною заяву від 08 грудня 2017 року, реєстровий номер 1217, якою ОСОБА_7 надано письмову згоду її колишньому чоловікові ОСОБА_2 на відчуження будь-якого нерухомого майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі, справжність підпису заявника - ОСОБА_7 на якій засвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пудлик І.М.
Іншу частину позовних вимог залишено без задоволення.
Вирішено питання судових витрат. 
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2018 року, ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 21 листопада 2018 року, ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 22 березня 2019 року.
Задовольняючи позовну вимогу щодо визнання недійсною заяви від 08 грудня 2017 року, якою ОСОБА_7 надано письмову згоду її колишньому чоловікові ОСОБА_2 на відчуження будь-якого нерухомого майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції виходив з того, що згоди на продаж земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,05 га, кадастровий номер 2322183500:05:001:1515, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Долинська сільська рада, садівниче товариство «Хортичанка» ОСОБА_7 ОСОБА_2 не надавала, що підтверджується довідкою та відповіддю приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пудлик І.М. 
Залишаючи без задоволення вимогу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки від 22 грудня 2017 року, в частині продажу ОСОБА_2 1/2 частини земельної ділянки ОСОБА_2 суд, з урахуванням правової позиції наведеній у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц, визнав позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним договору в частині Ѕ частини, некоректними, оскільки договір купівлі-продажу/дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Оскільки вимоги про переведення права покупця за договором купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки від 22 грудня 2017 року, а саме на її 1/2 частину з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 ; визнання недійсним договору дарування вищевказаної земельної ділянки від 04.01.2018, посвідчений державним нотаріусом Запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий номер 13; витребування з чужого незаконного володіння відповідача-1 та відповідача-3 у власність позивачки оспорюваної земельної ділянки та визнання за позивачкою права власності на вищевказану земельну ділянку, є похідними від позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2017 року недійсним, також дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення. 
Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання за  ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 91,7 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м. та 1/2 частину господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовані на земельній ділянці кадастровий номер 2322183500:05:001:1515, суд першої інстанції виходив з недоведеності такої вимоги, оскільки садовий будинок було переведено у житловий рішенням Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 12 від 13 лютого 2019 року. Доказів, на підтвердження того, що будівництво оспорюваного будинку було закінчено станом на час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , останньою не надано, а отже будинок не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Відмова суду у стягненні на користь ОСОБА_1 моральної шкоди мотивована недоведеністю її наявності та того, що дії відповідачів призвели до завдання моральної шкоди. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням в частині незадоволених вимог, ОСОБА_6 , посилаючись на неповному розгляду справу, порушення судом першої інстанції права на справедливий суд та доступ до правосуддя, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 березня 2021 року в цій частині скасувати, та прийняти нове, про задоволення її позовних вимог. В іншій частині рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 березня 2021 року просить залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_6  зазначає, що в законодавстві України відсутні матеріально правові норми які унеможливлюють визнання правочину недійсним в певній частині, у тих випадках коли позивач скористався правом визнати договір недійсним не в повному обсязі, а лише в певній частині і саме в цій частині просить застосувати наслідки недійсності правочину. Натомість, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. При цьому, скаржниця зазначає, що звертаючись до суду з позовом у 2018 році не мала можливості врахувати правову позицію постанови Верховного Суду наведену у постанові від 15 червня 2020 року, а отже судом відмовлено у захисті її прав з формальних причин. 
ОСОБА_1 також не погоджується з відмовою суду у задоволенні її позовної вимоги щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину житлового будинку, з оскільки її первісна позовна заява містить вимоги щодо визнання права власності на будівельні матеріали, натомість, звертаючись до суду із заявою про зміну позовних вимог, ОСОБА_1 не відмовлялася від первісних вимог. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що станом на 17 березня 2018 року будівельні роботи в будинку не проводились. При цьому, згідно технічного паспорту рік побудови спірного будинку та всіх господарських споруд значиться 1991, а не після розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 . Крім того, враховуючи, що шлюб з ОСОБА_8 ОСОБА_2 уклав влітку 2017 року, тобто спірний будинок аж ніяк не може бути спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Щодо неможливості визначення періоду введення спірного будинку до експлуатації, ОСОБА_1 зазначає, що будинок і на час прийняття рішення до експлуатації не вводився, оскільки право власності на нього оформлено в спрощеному порядку, який встановлено для нерухомого майна побудованого до 1992 року.
Щодо відмови у стягненні моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначає, що станом на 17 вересня 2018 року вона була у стані вагітності 29 тижнів, і розгляд справи припав як на стан вагітності так і на період коли позивач народила донечку, яку годувала грудним молоком. Жінка у цей період є особливо вразливою та чутливою. При цьому, ОСОБА_1 особисто надавала суду пояснення, в тому числі і щодо її емоційного стану та необхідності його відновлення через умисні сплановані дії відповідачів, які були заздалегідь спрямовані на позбавлення її права власності. Знаючи про те, що позивач не має жодних доходів у період вагітності та перебування у декретній відпустці відповідачі сподівались, що позивач не матиме матеріальної можливості звернутись до суду. ОСОБА_2 , який працював підприємцем налаштував сина ? підлітка проти матері і стягнув аліменти, які позивач самостійно не мала можливості сплачувати, оскільки не мала доходів. Така зухвала поведінка з підробкою дозволу на відчуження спільного майна, схема з переоформленням на родичів майна з єдиною метою - позбавити позивача належної їй частки, вочевидь свідчить про завдання моральної шкоди позивачу спільними умисними діями відповідачів.
Також, з рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 09 березня 2021 року в частині задоволених позовних вимог, не погодився ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 березня 2021 року в частині визнання недійсної заяви від 08 грудня 2017 року, постановивши рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.
В обґрунтування доводів неправомірності задоволення вищезазначеної вимоги, ОСОБА_2 зазначає, що нормами ЦК України визначені відповідні випадки щодо визнання правочину недійсним, зокрема, приписи статей 218-235 ЦК України. Проте, судом без з`ясування фактичних обставин у справі, та не підтвердження належними та допустимими доказами факту недійсності одностороннього правочину було вирішено позовні вимоги в цій частині по суті, зокрема не було встановлено факту підробки чи недійсності підпису на нотаріальному бланку, не було досліджено сам письмовий доказ - заява, здійснена в нотаріальному порядку,- натомість позивачем на підтвердження їх доводів та спростування дійсності заяви не було надано до суду доказів, зокрема висновків експертів про підробку чи недійсність заяви (підпису). Рішення суду також не містить обґрунтування того, у зв`язку із чим та на підставі якої норми матеріального права зазначений правочин – заяву, слід визнати недійсним, висновки суду не ґрунтуються на належних доказах в підтвердження встановлених обставин щодо не підписання зазначеної заяви, отже висновки суду не є вмотивованими в цій частині. 
Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
21 вересня 2021 року від ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_9 надійшло клопотання про витребування оригінал та чітку копію технічного паспорту на спірний будинок, оскільки наявна в матеріалах справи копія поганої якості, що унеможливило встановлення фактичних обставин судом першої інстанції. 
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала та просила задовольнити її з вищевказаних підстав. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечувала. 
Представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 у судовому засіданні проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував, просив залишити її без задоволення, а апеляційну скаргу його довірителя – задовольнити.
ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 , апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства (т. 3 а.с. 236-240, 243-248), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
01 листопада 2021 року від Запорізької районної державної нотаріальної контори надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника (т. 3 а.с. 241-242).
Також, від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Садовниченко В.М. 08 листопада 2021 року надійшла заява про розгляд справи без її участі (т. 3 а.с. 249-250). 
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
09 листопада 2021 року, у судовому засіданні представником ОСОБА_2 – ОСОБА_3 долучено до матеріалів справи копію технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 (т. 4 а.с. 1-6). 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне. 
Так, встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, що 05 червня 1993 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено шлюб (т. 1 а.с. 19).
Зі змісту заяви від 22 травня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 443, вбачається, що ОСОБА_7 дала свою згоду на укладання її чоловіком – відповідачем-1 договору купівлі-продажу, за яким він купує за ціну та на умовах їй відомих, земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,05 га, кадастровий номер 2322183500:05:001:1515, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с/рада Долинська, садівниче товариство «Хортичанка», за спільні кошти. Вказаною заявою позивачка підтвердила, що купівля вчиняється в інтересах сім`ї і відповідає їх спільному волевиявленню (т. 2 а.с. 11).
Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 444, ОСОБА_2 придбав у власність земельну ділянку №  НОМЕР_1 , площею 0,05 га, кадастровий номер 2322183500:05:001:1515, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с/рада Долинська, садівниче товариство «Хортичанка» (т. 2 а.с. 10).
Вчинення вказаних правочинів підтверджується також копією довідки від 24 вересня 2018 року № 530/01-16, виданої приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Банковською Ю.В. (т. 1 а.с. 22).
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2017 року у справі № 334/6831/16-ц, яке набрало законної сили 30 травня 2017 року, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1 а.с. 20-21).
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 5340, ОСОБА_2 продав вищевказану земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0500 га, кадастровий номер 2322183500:05:001:1515, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Долинська сільська рада, садівниче товариство «Хортичанка» своєму батьку – ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 15-16).
Продаж цієї земельної ділянки ОСОБА_2 проводився за письмовою згодою його колишньої дружини ОСОБА_7 , викладеної у вигляді заяви від 08 грудня 2017 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пудлик І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1217 (т. 2 а.с. 17).
Згідно з договором дарування від 04 січня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцовою Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 13, ОСОБА_2 подарував вищевказану земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0500 га (склад угідь: 0,0500 га – сади), кадастровий номер 2322183500:05:001:1515, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Долинська сільська рада, СТ «Хортичанка» в рівних частках кожному, а саме: своєму сину – ОСОБА_2 (відповідач-1) та ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 20-21).
Дарування цієї земельної ділянки ОСОБА_2 проводилось за письмовою згодою його дружини – ОСОБА_5 , викладеної у вигляді заяви про згоду від 04 січня 2018 року, справжність підпису на якій засвідчено державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцовою Л.М. та зареєстровано в реєстрі за № 12 (т. 2 а.с. 28).
07 серпня 2018 року ОСОБА_7 укладено шлюб з ОСОБА_10 та змінено прізвище після державної реєстрації шлюбу на « ОСОБА_11 » (т. 1 а.с. 14).
Рішенням Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 12 від 13 лютого 2019 року садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , переведено у жилий будинок. Також вирішено присвоїти житловому будинку адресу: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 79).
Також у вказаному рішенні вказано, що переведення садового будинку у жилий будинок відбулось відповідно зі звітом про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку від 24 січня 2019 року, складеного експертом з технічного обладнання будівель і споруд ОСОБА_12 , відповідно до якого садовий будинок знаходиться в спільній частковій власності: 1/2 частка належить ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (далі – ДРРП про реєстрацію права власності) № 153577887 від 23 січня 2019 року, 1/2 частка належить ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з ДРРП про реєстрацію права власності № 153578188 від 23 січня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1748376223221.
Відповідно до інформаційної довідки з ДРРП про реєстрацію права власності № 156703604 від 19 лютого 2019 року, з 23 січня 2019 року на підставі довідки про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі № 3, виданої 16.01.2019 садівничим товариством «Хортичанка» та рішення виконавчого комітету Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 12 від 13.02.2019 про переведення садового будинку в житловий будинок, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності кожному належить по 1/2 частині житлового будинку. Загальною площею 91,7 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці – кадастровий номер 2322183500:05:001:1515 (т. 2 а.с. 80-81).
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічне положення містить і в статті 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369,  статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження  № 14-325цс18).
Звертаючись до суду із вимогою про визнання недійсної заяви від 08 грудня 2017 року, якою надано згоду на продаж вищезазначеної земельної ділянки, ОСОБА_1 зазначала, що нею така згода не надавалась, відповідну заяву позивач не підписувала. 
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 22 квітня 2019 року, задоволено клопотання представника ОСОБА_6 – ОСОБА_9 про витребування доказів. Зокрема, зобов`язано приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пудлик І.М. надати суду письмові докази, а саме: копію заяви від 08 грудня 2017 року за реєстровим № 1217, якою надано згоду ОСОБА_2 на продаж земельної ділянки. За відсутності вказаної заяви – іншої заяви за реєстровим № 1217 від 08 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 249-250).
Згідно з відповіддю приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пудлик І.М. від 02 травня 2019 року № 64/01-16 на запит суду, у 2017 році нотаріусом Пудлик І.М. не засвідчувалося справжності підпису на жодному документі щодо надання згоди на продаж ОСОБА_2 земельної ділянки. Крім того, 08 грудня 2017 року нотаріусом Пудлик І.М. вчинялися нотаріальні дії за реєстровими №№ 3974-3983, а нотаріальна дія з реєстровим № 1217 вказаним нотаріусом була вчинена 13 квітня 2017 року, а саме: засвідчено вірність копії Статуту АТ «МОТОР СІЧ» (т. 2 а.с. 5).
На підставі вищенаведених доказів, судом першої інстанції вірно встановлено, що згоди на продаж земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,05 га, кадастровий номер 2322183500:05:001:1515, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Долинська сільська рада, садівниче товариство «Хортичанка» ОСОБА_7 не надавала.
На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку про визнання заяви від 08 грудня 2017 року недійсною.
Висновок суду відповідає нормам матеріального права, оскільки ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено підстави недійсності правочину, зокрема, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Приписами статті 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Частиною 1 статті 210 ЦК України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. 
Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Отже, встановивши, що ОСОБА_7 заява про надання згоди на укладання договору не складалась, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладання правочину, нотаріусом така згода не засвідчувалась, що свідчить про недодержання вимог, необхідних для вчинення правочину, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність заяви від 08 грудня 2017 року про надання згоди на продаж земельної ділянки, як одностороннього правочину. 
Таким чином, змістом оскаржуваного рішення спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 щодо відсутності обґрунтування підстав для визнання правочину недійсним. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина перша, друга статті 89 ЦПК України).
Частиною 2 ст. 80 ЦПК України, встановлено, що п итання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині посилання на те, що висновки суду не підтверджені зокрема, висновком експертизи, зводяться до переоцінки доказів, та вирішення питання про достатність таких доказів що відповідно до приписів ст.ст. 80, 89 ЦПК України є прерогативою суду. 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи у зв`язку з чим, зазначена апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Вирішуючи питання щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 22 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовниченко В.М., в частині продажу ОСОБА_2 1/2 частини вищевказаної земельної ділянки ОСОБА_2 суд першої інстанції врахував правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц.
Так, Верховний Суд зазначив, що при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.
Оскільки подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були співвласниками всієї оспорюваної земельної ділянки, яка була придбана під час шлюбу, ОСОБА_6 має майнові права на земельну ділянку в цілому, оскільки розмір ідеальних часток в майні не визначений. Правовий режим права власності - це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя. Оскільки судом встановлено, що згоди ОСОБА_6 не було, оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2017 року підлягає визнаннб недійсним в цілому.
Зважаючи на особливості принципів диспозитивності та змагальності, оскільки ОСОБА_1 розпорядилася своїми процесуальними правами, та просила суд визнати за вказаний договір лише в частині продажу 1/2 частини земельної ділянки, вимогу щодо визнання договору в цілому не заявляла, а суд не має права розглядати не ініційовані сторонами питання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Посилання ОСОБА_1 на те, що вищевказана правова позиція не була сформована на час її звернення з позовом, не може бути підставою для скасування рішення, оскільки суд першої інстанції врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, що прямо передбачено ч. 4 ст. 263 ЦПК України. 
При цьому, у постанові від 30 січня 2019 року (справа № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила про необхідність під час вирішення тотожних спорів враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Оскільки вимоги ОСОБА_1 про переведення права покупця за договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 22 грудня 2017 року, визнання недійсним договору дарування вищевказаної земельної ділянки від 04 січня 2018 року витребування з чужого незаконного володіння у власність ОСОБА_1 частини оспорюваної земельної ділянки та визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку, є похідними від вимоги про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2017 року недійсним, яка залишена без задоволення, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для їх задоволення. 
Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині вирішення судом першої інстанції вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 91,7 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м. та 1/2 частину господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовані на земельній ділянці кадастровий номер 2322183500:05:001:1515, з огляду на наступне.
Так, згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно ч. 3 ст. 331 ЦПК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
Оскільки за матеріалам справи вбачається, що завершення будівництва будинку, введення його в експлуатацію, та державна реєстрація відбулося після розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказаний житловий будинок не є об`єктом спільного майна цього подружжя. 
Доводи апеляційної скарги в частині посилання ОСОБА_1 на те, що вказаний будинок у період її шлюбу із ОСОБА_2 існував у тому вигляді, в якому були подані на момент державної реєстрації будинку, є безпідставними, та ґрунтуються на припущеннях. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що вона не відмовлялася від своїх первісним позовних вимог про визнання за нею права власності на частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва вищезазначеного будинку, не приймаються колегією суддів.
Приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Так, за матеріалами справи вбачається, що 16 березня 2020 року ОСОБА_1 подано до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій позивач чітко просила суд в подальшому розглядати наведені в цій заяві позовні вимоги (т. 2 а.с. 147-149). У переліку цих вимог, вимога про визнання права власності на будівельні матеріали не міститься.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності факту завдання ОСОБА_1 моральної шкоди відповідачами.
Відповідно до ч. 1 ст. 76  ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77  ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 1,6  ст. 81 ЦПК України передбачено,  що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Частиною 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна ; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Дослідивши наявні у справі докази, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем заявлених вимог за відсутності належних і достатніх доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, оскільки саме лише посилання позивача на те, що їй заподіяна моральна шкода, не може бути підставою для задоволення позову без надання належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.
На підставі вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається, тому апеляційні скарги підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 березня 2021 року у цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: