ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

22 жовтня 2021 року                                                                                

м. Чернівці

справа № 714/382/21

провадження №22-ц/822/829/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого        Половінкіна Н. Ю. 

суддів: Височанської Н.К., Кулянди М.І.
       
учасники справи:

позивач ОСОБА_1  

відповідач  ОСОБА_2 

апеляційна скарга ОСОБА_1   на заочне рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2021 року, головуючий у першій інстанції Козловська Л.Д.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у квітні 2021 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2  про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку.

Зазначала про проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу однією сім`єю. 

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 з січня 2021 року проживає окремо, не приймає участі в утриманні дитини.

Вказувала, що знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, потребує допомоги.

ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність, не має на утриманні інші дітей, непрацездатних батьків, має транспортний засіб, проживає у будинку АДРЕСА_1 . 

Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частини заробітку (доходу) щомісячно до досягненню дитиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1  трирічного віку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2021 року позов задоволено частково, постановлено стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення проводити, починаючи з 19 квітня 2021 року по досягненню дитиною повноліття.
Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
У решті відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4  судові витрати в сумі 3000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить заочне рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про порушення судом першої інстанції норм ч.2 ст.92, ч.3 ст.181 СК України, права жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини відповідно до ч.2-4 ст.84 СК України, зміну обраного позивачем ОСОБА_1 способу стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) на стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, наявність у власності ОСОБА_2 транспортного засобу, здійснення підприємницької діяльності, розмір доходу ОСОБА_2 .

Вважає, що висновки суду першої інстанції про перебування на утриманні ОСОБА_2 батьків не відповідають обставинам справи, оскільки батьком ОСОБА_5 набуто право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_3 , відсутні докази потреби батьків ОСОБА_2 у витратах на лікування, однією сім`єю з батьками проживає брат ОСОБА_5 .

Вказує на порушення норм процесуального права, відсутність підстав для ухвалення заочного рішення.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано положення ч.1 ст.182 СК України, враховано відсутність у ОСОБА_2 стабільного доходу у зв`язку із кризою, пов`язаною з коронавірусною інфекцією COVID 19, наявність на утриманні непрацездатних батьків, стан здоров`я та матеріальне становище дитини.
Посилається на те, що розмір аліментів на одну дитину становить ј заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відсутність можливості надавати матеріальну допомогу ОСОБА_1 , отримання ОСОБА_1 матеріальної допомоги при народженні дитини в сумі 41280 грн. та щомісячно в сумі 850 грн. до досягнення дитиною трирічного віку.
Зазначає, що батьки є пенсійного віку, потребують стороннього догляду та матеріальної допомоги на лікування, батько ОСОБА_5  є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , земельної ділянки площею 0,25 га, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно містить інформацію без урахування реєстраційного номеру облікової картки платника податків.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та дружину частково, суд першої інстанції керувався положеннями ч.2 ст.75, ч.1 ст.180, ч.1-3 ст. 181, ч.1, 2 ст. 182 СК України та дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_1 у спосіб стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 квітня 2021 року по досягненню дитиною повноліття.
На обгрунтувнаня таких висновків суд першої інстанції зазначив про недоведеність обставин, що ОСОБА_2 працює.
При визначенні розміру аліментів судом першої інстанції враховано матеріальне становище дитини та ОСОБА_1 , вік дитини та її потреби, а також вік, стан здоров`я та матеріальний стан платника аліментів ОСОБА_2 . 
Водночас судом першої інстанції зазначено про обов`язок обох батьків утримувати дитину, необхідність та достатність розміру аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відмовляючи у позові ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про стягнення аліментів на утримання дружини, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебувають у шлюбі, проживання ОСОБА_2 з непрацездатними батьками пенсійного віку, які потребують стороннього догляду та постійної матеріальної допомоги на лікування, знаходяться на повному матеріальному утриманні останього, принцип справедливості та розумності.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам не відповідає.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали без реєстрації шлюбу однією сім`єю. 

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 з січня 2021 року проживає окремо, не приймає участі в утриманні дитини.

ОСОБА_1 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку.
За актом обстеження про фактичне проживання новонародженої дитини від 15 березня 2021 року №28, затвердженим старостою с.Велика Буда Чернівецького району Чернівецької області М.М. Вакарашу , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з матір`ю ОСОБА_1 у дворогосподарстві по АДРЕСА_4 .
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_2 є власником автомобіля марки ВМW модель Х5 з номерним знаком НОМЕР_1 .
Згідно із випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, основний вид економічної діяльності - 47.76 роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах.

За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №261132139 від 11 червня 2021 року у власності ОСОБА_2 не має об`єктів нерухомого майна.

Згідно довідки Колінковецького старостинського округу Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецкої області від 11 червня 2021 року №764 ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_5 , матір`ю ОСОБА_5 , братом ОСОБА_5 .

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 ОСОБА_5 отримує пенсію, є інвалідом ІІІ групи загальне захворювання.

ОСОБА_5 є пенсіонером та отримує пенсію за вислугою років відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 .
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови
За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову
При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.
За змістом абз.1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання позову до суду, стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 трирічного віку.
Отже, суд першої інстанції змінивши спосіб присудження аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини з частки від заробітку (доходу) на аліменти, визначені у певній твердій грошовій сумі, вийшов за межі позовних вимог.
На підставі ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Судом першої інстанції порушено положення частини третьої статті 181 СК України, оскільки спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі на порушення норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.17 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до частини першої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Відповідно до частини другої статті 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86, 88 цього кодексу.
Згідно частини другої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.  
Тлумачення частини другої статті 84, частини другої статті 91 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.
За змістом частини першої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
За вимогами ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних, чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною четвертою  статті 84 СК України встановлено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Відповідно наведеного матеріальне становище платника аліментів є предметом доказування.
На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із положеннями частини першої, четвертої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові.  
Платником аліментів ОСОБА_2 не надано доказів на спростування обставин наявності доходу від здійснення підприємницької діяльності, розміру доходу.
Отже, висновки суду першої інстанції про недоведеність обставин, що ОСОБА_2 працює, не може надати матеріальну допомогу ОСОБА_1 , з якою проживає дитина, грунтується на припущенні.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання на порушення норм матеріального права.
У матеріалах справи відсутні докази наявності у платника аліментів рухомого майна, грошових коштів, витрат, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи.
Само по собі, що батьки ОСОБА_2 є пенсіонерами, мають захворювання, ОСОБА_2 проживає у будинку батьків по АДРЕСА_1 , не дає підстав для висновку про перебування останніх на утриманні ОСОБА_2 за відсутності доказів доходу ОСОБА_2 та батьків ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , потреби ОСОБА_5 , ОСОБА_5 у лікуванні та розміру витрат на лікування.
ОСОБА_1 на підтвердження майнового стану платника аліментів ОСОБА_2 до апеляційної скарги додано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
Частиною 1 ст. 367 визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала про поважність причин неподання доказів до суду першої інстанції чи неможливість їх подання з причин відсутності процесуальної можливості реалізувати право на подання відповіді на відзив та доказів на її обгрунтування.
Разом з тим відсутність процесуальної можливості реалізувати право на подання відповіді на відзив не є доказом неможливості подання до суду першої інстанції інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта з причин, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_1 .
На підставі частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень.
Ураховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність на утриманні інших осіб, відсутність у ОСОБА_2 рухомого майна, грошових коштів, витрат, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, наявність транспортного засобу, інші обставини, що мають істотне значення, потреби дитини, необхідність та достатність розміру аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частини заробітку (доходу) щомісячно до досягненню дитиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 трирічного віку.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 на відсутність стабільного доходу.

Частина друга статті 184 СК України  не передбачає використання такого критерію як стабільний дохід платника аліментів при визначенні судом їх розміру.
Крім того, факт відсутності у платника аліментів можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. 
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене заочне рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2021 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.
Розподіл судових витрат
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно частин 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів на утримання дітей.

Згідно пп.1 п. 1 ч.2 ст.4 до Закону України "Про судовий збір" за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами сплачується судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

ОСОБА_1 повинна була сплатити за подання позовної заяви 908 грн., за подання апеляційної скарги 1362 грн.

Підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви та апеляційної скарги, в сумі 2270 грн.

Щодо вирішення питання про стягнення витрат професійну правничу допомогу
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року
№ 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із частинами третьою, четвертою, п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (справа "East/West Alliance Limited" проти України") від 23 січня 2014 року).
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Змістом пункту 1 частини 2 статті 137, частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 цього Кодексу).
У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
ОСОБА_1 на підтвердження витрат на правничу допомогу долучено копію договору про надання правової допомоги між адвокатом Павалюк Г.В. та Буздугою М.В. від 15 квітня 2021 року, додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 15 квітня 2021 року «Розмір ставки адвокатського гонорару», додаток №2 до договору про надання правової допомоги від 15 квітня 2021 року «Розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу», акт наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 15 квітня 2021 року.
На підставі п.2 додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 15 квітня 2021 року «Розмір ставки адвокатського гонорару» визначено розмір ставки адвокатського гонорару за представництво в суді в сумі 2000 грн./один судодень (одне судове засіданні незалежно від тривалості).
За змістом п.3 наведеного додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 15 квітня 2021 року «Розмір ставки адвокатського гонорару» розмір ставки адвокатського гонорару за одну годину роботи адвоката поза судовим засіданням складає 2000 грн./одна година роботи.
Згідно акту адвокатом були надані послуги з написання (складання) позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 тривалістю 2 год. вартістю 4000 грн.
Також ОСОБА_1 додано до апеляційної скарги додаток №3 до договору про надання правової допомоги від 05 липня 2021 року , додаток №4 до договору про надання правової допомоги від 05 липня 2021 року «Розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу», акт наданих послуг від 5 липня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 15 квітня 2021 року. 
За змістом акту наданих послуг від 5 липня 2021 року адвокатом надано правову допомогу з підготовки (складання) апеляційної скарги до Чернівецького апеляційного суду на заочне рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2021 року у справі №714/382/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів тривалістю 2 год. вартістю 4000 грн.
На підтвердження оплати послуг ОСОБА_1 надано розрахункову квитанцію серія ББАЄ №369728 від 15 квітня 2021 року на суму 4000 грн. та розрахункову квитанцію серія ББАЄ №369729 від 05 липня 2021 року на суму 4000 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Ураховуючи складність справи та виконаних адвокатом Павалюк Г.В. робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, значення справи для ОСОБА_1 , реальність надання адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), виходячи з конкретних обставин справи, ураховуючи принципи співмірності, колегія суддів вважає обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для  справи, відшкодувати ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.

Заочне рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15 квітня 2021 року.

Стягнути з стягнути з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягненню дитиною ОСОБА_3   ІНФОРМАЦІЯ_1  трирічного віку, починаючи з 15 квітня 2021 року. 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 2270 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 27 жовтня 2021 року.
                              
Головуючий                                                                 Н.Ю. Половінкіна
Судді                                                                                 Н.К. Височанська
                                                                                М.І. Кулянда