Справа № 443/459/20                                Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/2593/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:36

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря: Симець В.І. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з газопостачання.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач є споживачем природного газу за місцем свого проживання, а саме, в будинку АДРЕСА_1 , та використовує для побутових потреб газ, наданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут». Стверджує, що виконало свої зобов`язання та надало відповідачу послуги з газопостачання, однак ОСОБА_1 не виконувала належним чином своїх зобов`язань з оплати наданих послуг, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за спожитий природний газ, яка станом на 09 січня 2020 року становить 10 968.52 грн. Зазначає, що договір про постачання природного газу споживачу розміщений на офіційному веб-сайті постачальника і не потребує двостороннього підписання, оскільки є договором приєднання і факт споживання природного газу споживачем підтверджує його згоду на приєднання до умов договору. Вказує, що обов`язок споживача житлово-комунальних послуг, як власника житла, грунтується не тільки на договорі, а і на Законі «Про житлово-комунальні послуги», яким передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, відтак відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення від оплати житлово-комунальних послуг. Звертає увагу, що обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг належить до грошових зобов`язань, на які поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, тому боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вважає, що, оскільки ОСОБА_1 прострочила виконання зобов`язання зі сплати житлового-комунальних послуг, у нього виникло право на стягнення інфляційних втрат в розмірі 1993.97 грн. та 3% річних за користування коштами, що становить 885.56 грн. за період з 01 березня 2017 року по 30 березня 2020 року. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 10 968.52 грн. основного боргу, 1993.97 грн. інфляційних втрат, 885.56 грн. 3% річних, а також 2102 грн. судового збору.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» борг за послуги з газопостачання в розмірі 10 968.52 грн., інфляційні втрати в розмірі 1993.97 грн. та 3% річних в розмірі 885.56 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» суму сплаченого судового збору в розмірі 2102 грн. 
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та направлено їй лише копію ухвали про відкриття провадження без копії позовної заяви та долучених до неї документів, внаслідок чого вона не змогла вчасно подати відзив на позовну заяву, а суд, на її думку, в порушення вимог ЦПК України, розглянув справу без її відзиву. Зазначає, що після звернення до суду 13 квітня 2021 року отримала копію позовної заяви з додатками до неї та мала намір подати відзив на позовну заяву, однак судом ухвалено рішення через шість днів після отримання нею зазначених документів, не дотримавшись встановленого в ухвалі про відкриття строку, який надано їй для подання відзиву на позовну заяву. Вказує, що з липня 2019 року, коли їй відключили газопостачання, вона не користується газом, відтак у неї не могло виникнути заборгованості за газопостачання в розмірі 10 968.52 грн., крім того в отриманих нею квитанціях зазначена сума боргу в розмірі 10 500.24 грн. Вважає, що суд помилково стягнув з неї кошти за газопостачання, а не за спожитий газ. З наведених підстав просить рішення суду скасувати, та направити справу на повторний розгляд до того ж суду в іншому складі суду.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року призначено на 16 год. 30 хв. 22 листопада 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки текст постанови складено 02 грудня 2021 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 22 листопада 2021 року, датою ухвалення постанови є саме 02 грудня 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано послуги з газопостачання, які відповідачем не оплачувалися, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість в розмірі 10 968.52 грн., яка підлягає стягненню, а зважаючи на те, що нею прострочено грошове зобов`язання, з неї також підлягають стягненню інфляційній втрати в розмірі 1 993.97 грн. та 3% річних в розмірі 885.56 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Стаття 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає перелік комунальних послуг.
До комунальних послуг відносяться, зокрема централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV).
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 67 ЖК УРСР передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно до ст. 68 ЖК УРСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Довідкою № 48 від 22 січня 2020 року, виданою виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Жидачівського району Львівської області підтверджується, що ОСОБА_1 проживає одна без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).
ОСОБА_1 є споживачем послуг з газопостачання, які надає ТзОВ «Львівгаз збут» за адресою: АДРЕСА_1 (рахунок абонента НОМЕР_1 ). 
Згідно з п.п. 1,2 глави 4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2494 визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу приймаються дані лічильника газу Оператора ГРМ.
Відповідно до п. 10 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 2246 від 09.12.1999 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) розрахунок населення за надані послуги з газопостачання здійснюється, починаючи з 15 квітня 2015 року, за роздрібними цінами на природний газ, що використовується для потреб населення, диференційованими залежно від місячного обсягу та видів споживання, що встановлені НКРЕКП, за показаннями лічильників газу, а в разі їх відсутності - за нормами споживання природного газу.
З матеріалів справи вбачається, що облік використаного газу за адресою: АДРЕСА_1 (рахунок абонента НОМЕР_1 ) здійснюється за допомогою лічильника Самгаз RS/2001-1 LA G4, серійний номер 2338709.
Довідкою «Фінансовий стан» від 23 січня 2020 року, виданою Пустомитівським відділом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», підтверджується, що показник лічильника Самгаз RS/2001-1 LA G4, серійний номер 2338709 абонента ОСОБА_1 (рахунок абонента НОМЕР_1 ) станом на червень 2015 року становить 21185, а станом на січень 2020 року становить 24257.
Отже, різницею показників лічильника підтверджується, що за період з червня 2015 року по січень 2020 року відповідачем спожито 3072 м3 газу. 
Крім того, в довідці «Фінансовий стан» від 23 січня 2020 року, виданій Пустомитівським відділом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», позивачем проведено розрахунок, з якого вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 нараховано до сплати за спожитий нею природний газ 18 853.67 грн., однак нею сплачено лише 8398.16 грн., у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість станом на січень 2020 року в розмірі 10968.52 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Однак, не погоджуючись з сумою заборгованості, відповідачем, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано жодних доказів на спростування наявності у неї заборгованості за спожитий природний газ, які і не надано свого розрахунку заборгованості на підтвердження доводів апеляційної скарги.
Актом про припинення газопостачання від 07 травня 2018 року підтверджується, що ОСОБА_1 (особовий рахунок НОМЕР_1 ) припинено газопостачання в будинок АДРЕСА_1 шляхом опломбування крану дворового вводу (пломба № С31441229) у зв`язку із заборгованістю (а.с. 9).
18 червня 2019 року контролером відділу інспектування Пустомитівського відділення ПАТ «Львівгаз» виявлено самовільне відновлення газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 (рахунок абонента НОМЕР_1 ) шляхом зірвання пломби на крані дворового вводу, що підтверджується актом про порушення від 18 червня 2019 року (а.с. 10).
Актом про порушення від 18 червня 2019 року встановлено, що показник лічильника (ЗВТ) на дату складення акту становить 24247 м3.
10 липня 2019 року припинено газопостачання в будинок АДРЕСА_1 (особовий рахунок НОМЕР_1 ), що підтверджується актом про припинення газопостачання та пломбування запірних пристроїв (а.с. 11).
Разом з тим, з розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , наявного в долученій до матеріалів справи довідці «Фінансовий стан» від 23 січня 2020 року, виданій Пустомитівським відділом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», вбачається, що за період з травня 2018 року по травень 2019 року та з липня 2019 року по січень 2020 року, тобто за періоди, коли газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 (рахунок абонента НОМЕР_1 ) було припинене, відповідачу не нараховувалася плата за газопостачання.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, крім стягнення заборгованості за послуги з газопостачання, позивач просив стягнути інфляційні втрати в розмірі 1993.97 грн.та три відсотки річних в розмірі 885.56 грн. у зв`язку з невчасним погашенням заборгованості за надані послуги газопостачання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В позовній заяві позивач надав розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, який не спростовано відповідачем.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з газопостачання, які фактично спожиті споживачем, в розмірі 10968.52 грн., а також інфляційних втрат в розмірі 1993.97 грн. та трьох відсотків річних за невчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 885.56 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не користувалася послугами газопостачання з липня 2019 року не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи підтверджується, що за періоди, коли газопостачання до будинку АДРЕСА_1  було припинене, їй не нараховувалася плата за газопостачання і розмір її заборгованості за цей час не збільшувався.
Покликання апелянта на те, що вона невчасно отримала копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви, а саме 13 квітня 2021 року, та була позбавлена права на подання відзиву на позовну заяву не можуть братися до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви ОСОБА_1 отримала 16 березня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 36), відтак у неї було достатньо часу для подання відзиву на позовну заяву.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що навіть, отримавши позовну заяву, відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 02.12.2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: С.М. Бойко 

С.М. Копняк