ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5291/21 Справа № 2-2692/11 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно, -
В С Т А Н О В И Л А : 

У травні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 19 лютого 2005 року позивач фактично перебував у шлюбі з відповідачкою до 01 січня 2011 року. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2011 року шлюб між подружжям було розірвано. У період шлюбу подружжям було придбано наступне майно: будівельні матеріали, які складають незакінчене будівництво житлового будинку готовністю 66%, розташованого по АДРЕСА_1 за 27 280,00 грн., згідно купівлі-продажу будівельних матеріалів від 30 серпня 2005 року; земельну ділянку площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану по АДРЕСА_1 за 1000,00 грн., згідно договору купівлі-продажу приватизованої земельної ділянки від 30 серпня 2005 року. Придбання будівельних матеріалів та земельної ділянки було здійснено за рахунок спільних коштів, а також від продажу належної йому квартири вартістю 8 970,00 грн., з реєстрацією права власності на дружину ОСОБА_3 . До 01 січня 2011 року подружжя добудову будинку здійснювали сумісно, а після фактичного припинення подружніх стосунків – позивач особисто. 
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 29 від 04 жовтня 2013 року готовність незакінченого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами станом на 01 січня 2011 року становила 88,48 %. Згідно висновку № 2 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 22 січня 2019 року готовність спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами становить 100%. Його дійсна вартість станом на 22 січня 2019 року, час проведення експертизи, дорівнює 636 784,00 грн. 
Отже, враховуючи, що будівництво житлового будинку на даний час закінчено, будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але відповідачка не приймає його до експлуатації, право власності не оформлене, будинок є об`єктом незавершеного будівництва, тому підлягає поділу між сторонами та визнання за кожним із співласників права на відповідну частку. 
Враховуючи особистий вклад позивача у купівлю будівельних матеріалів на суму 8 970,00 грн. та самостійного здійснення, після 01 січня 2011 року, будівельних робіт до готовності житлового будинку, відповідно до висновків судових будівельно-технічних експертиз, частки сторін розподілилися таким чином: за позивачем право на 83/125 часток об`єкту незавершеного будівництва, а за відповідачкою – 42/125. Крім того, в період шлюбу позивачем був придбаний легковий автомобіль марки CHERY TIGGO T11, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на підставі кредитно-заставного договору, укладеного між ОСОБА_4 та Приватбанк від 23 січня 2008 року на суму 81 404,00 грн., з яких частина кредиту у розмірі 79 000,00 грн. надавалась на придбання автомобіля. Відповідно до висновку експерта-автотоварознавця № 034/16 від 21 липня 2016 року ринкова вартість зазначеного автомобіля складає 130 433,21 грн.. До фактичного припинення шлюбних відносин – до 01 січня 2011 року, кредит за автомобіль погашався за рахунок спільних коштів подружжя. Відповідно до виписки з ПАТ КБ «Приватбанк» від 13 січня 2016 року за період з 23 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року по кредитному договору було сплачено 53 630,27 грн., а з 01 січня 2011 року по 11 грудня 2015 року позивачем було сплачено 111 787,70 грн.. Станом на 29 травня 2019 року заборгованість за кредитом становить 237 996,52 грн.. Так як автомобіль є неподільною річчю, відповідачці слід присудити грошову компенсацію за автомобіль, а за позивачем визнати право особистої власності. Грошова компенсація за Ѕ частину вартості автомобіля становить 65 216,61 грн., але враховуючи кредитні зобов`язання, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача 109 675,50 грн, із такого розрахунку: 111 787,70 грн : 2 + 237 996,52 грн :2 – 65 216,61 грн = 109 675,50 грн.
Враховуючи викладене, з урахуванням уточнень, позивач просив визнати за ним право на 83/125 часток об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 право на 42/125 часток об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 ; виділити йому та визнати за ним право власності на легковий автомобіль марки CHERY TIGGO T11, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; стягнути з ОСОБА_3 на його користь в порядку врахування кредитного зобов`язання 109 675,50 грн..
У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про поділ майна, набутого у шлюбі, у подальшому змінивши предмет позову та позовні вимоги в редакції від 18 липня 2019 року про визнання права особистої приватної власності на майно, в якій просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на будівельні матеріали, зокрема, на силікатну цеглу у кількості 13 665 штук, перемички у кількості 22 штуки, віконні блоки у кількості 12 штук, двірні блоки у кількості 11 штук, двері у кількості 11 штук, гаражні ворота у кількості 1 штука, лістнічні марші у кількості 4 штуки, які складають незавершений будівництвом будинок готовністю 66%, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем, за власні кошти, які були позичені нею у її матері ОСОБА_3 , згідно договору позики грошей у сумі 30 000,00 грн. від 14 січня 2004 року, тобто до укладення шлюбу з відповідачем, придбала собі у власність будівельні матеріали, які складають незавершений будівництвом будинок готовністю 66%, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Тому, зазначені будівельні матеріали є її особистою приватною власністю.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2021 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме, визнано за ОСОБА_1 право на 14/25 частин незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право на 11/25 частин незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно – відмовлено у повному обсязі.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірне домоволодіння не є самочинним, збудовано на приватизованій земельній ділянці, його готовність визначена висновком судової будівельно-технічної експертизи, як 100 відсотків, за ознаками є спільно сумісним майном подружжя, придбано в інтересах сім`ї, а тому підлягає поділу. Крім того, суд вказав, що матеріали справи не містять даних про внесення грошової суми ОСОБА_1 на депозит суду, як компенсації, у зв`язку з пред`явленням позовних вимог щодо визнання за останнім права власності на автомобіль придбаний у шлюбі. Крім того, не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що компенсаційні виплати ОСОБА_3 за спірний автомобіль повинні бути зараховані в сплачені позивачем суми за кредитно-заставним договором, з додатковим стягненням наявної заборгованості за цим договором з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , так як стягнення кредитної заборгованості за кредитними правовідносинами між ОСОБА_1 та банківською установою виходять за межі цих правовідносин, а також судом не визначалась фактична вартість спірного автомобіля на час розгляду справи. Тому, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на легковий автомобіль марки CHERY TIGGO T11, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також стягнення з ОСОБА_3 на його користь 109 675,50 грн., в порядку врахування кредитного зобов`язання, слід відмовити.
При цьому, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , суд виходив з того, що отримана останньою сума 30 000,00 грн. в борг, без цільового призначення, була здійснена нею до шлюбних відносин з ОСОБА_1 , та чи була зазначена сума особистим внеском ОСОБА_3 у купівлю будівельних матеріалів відповідно до договору купівлі-продажу від 30 серпня 2005 року нею не доведено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо врахування внеску його особистих коштів на придбання спірного недобудованого будівництвом житлового будинку при визначенні розміру його частки в праві на дане майно, а також в частині щодо розрахунку та визнання судом розміру часток позивача і відповідача в праві на цей об`єкт та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким за ОСОБА_1 визнати право на 83/125 часток об`єкту недобудованого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а за відповідачкою визнати право на 42/125 часток вказаної нерухомості.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що доведеним є факт того, що позивач в придбання спірного недобудованого будівництвом житлового будинку вклав не лише спільні сумісні кошти подружжя, але й особисті, які він отримав від продажу майна. Таким чином, підлягає врахуванню при визначені розміру частки позивача в праві на спірний об`єкт незавершеного будівництвом будинку, відповідно розміру його внеску особистих коштів в розмірі 8970,00 грн. в придбання даного майна. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що сторони з 19 лютого 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, з присвоєнням прізвищ чоловіку та дружині « ОСОБА_6 ».

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетпровської області від 05 квітня 2011 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а також ухвалою Павлоградського міськрайонного суду від 11 травня 2012 року виправлено описку у рішенні суду від 05 квітня 2011 року, а саме, вважати вірним: «Після розірвання шлюбу прізвище чоловіка « ОСОБА_7 ».
У період шлюбних відносин між сторонами, відповідно до договору купівлі-продажу будівельних матеріалів від 30 серпня 2005 року, ОСОБА_3 купила будівельні матеріали, які складають незакінчене будівництво житлового будинку АДРЕСА_2 , а саме, будівельні матеріали складаються з: селікатної цегли в розмірі 13665 шт., перемичок у розмірі 22 шт., віконних блоків 12 шт., двірних блоків 11 шт., дверей 11 шт., гаражних воріт 1 шт., лістнічних маршів 4 шт.
Як вбачається з виписки рішення виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 234 від 09 березня 2006 року ОСОБА_3 дозволено продовження будівництва недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 , готовністю 66%.
Крім того, встановлено, що будівництво вищезазначеного житлового будинку проводиться на приватизованій земельній ділянки, а саме, відповідно до договору купівлі - продажу приватизованої земельної ділянки від 30 серпня 2005 року, ОСОБА_3 прийняла у власність приватизовану земельну ділянку, площею 0,1 гектарів, яку передано для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованих по АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки КП Павлоградське міжміське БТІ № 13479 від 19 вересня 2011 року, станом на день видачі довідки, спірне домоволодіння добудовано, але не представлений сертифікат відповідності закінченого будівництвом об`єкта, право власності не оформлено.
Станом на 15 серпня 2008 року, КП Павлоградське міжміське БТІ виготовлений технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідно до якого домоволодіння складається із житлового будинку 109,1 кв.м, з відповідною експлікацією приміщень житлового будинку; убиральні площею 1,4 кв.м; душа площею 1,4 кв.м; ганка площею 6,0 кв.м; ганка площею 8,5 кв.м; погрібу 44,0 кв.м; колодязя.
Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
При цьому вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.
Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст.ст. 350, 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (ст. 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення стосовно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку, визначених цивільним законодавством.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва.
Проте, за позовом осіб, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеного будинку.
Тлумачення наведених норм права дозволяє дійти висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Встановлено та не заперечувався сторонами той факт, що станом на 01 січня 2011 року, до часу припинення фактичних шлюбних відносин, подружжя здійснювали спільно добудову спірного домоволодіння.
За клопотання сторін, проводились декілька судових будівельно-технічних експертиз, а також додаткових судових будівельно-технічних експертиз.
Як вбачається з Висновку № 2 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 22 січня 2019 року, станом на 22 січня 2019 року встановлена 100% готовність спірного житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а станом на 01 січня 2011 року готовність незакінченого будівництвом житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами становила 88,48 %.
Враховуючи викладене, суд вірно вказав, що, станом на 01 січня 2011 року, подружжю, кожному окремо, належало по 44,24% незакінченого будівництвом житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що в частинах становить по 11/25 кожному. Тоді, як залишок 12% (100% (готовність будинку станом на 22 січня 2019 року) – 88 % (округлена готовність будинку станом на 01 січня 2011 року) = 12%), що становить 3/25 частин спірного домоволодіння, належить ОСОБА_1 , так як останній продовжив здійснювати будівництво домоволодіння самостійно.
При цьому, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що його доля у зазначеному майні повинна бути збільшена на суму 8 970,00 грн., як особистих грошей отриманих від продажу його квартири, з огляду на наступне.
Статтею 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.
Встановлено судом, що ОСОБА_5 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01 серпня 2005 року, дійсно продав за 8 970,00 грн. належну йому квартиру АДРЕСА_3 .
Однак, доказів того, що позивач вклав вказану суму грошових коштів в придбання спірного недобудованого будівництвом житлового будинку позивачем надано не було. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на будівельні матеріали, які складають незавершений будівництвом будинок готовністю 66%, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суд виходив з того, що відповідно до договору позики грошей від 14 січня 2004 року (договір укладений до реєстрації шлюбних відносин між сторонами), ОСОБА_3 прийняла в борг гроші в сумі 30 000,00 грн. від своєї матері ОСОБА_3 ..
Спір щодо боргових зобов`язань між зазначеними сторонами вирішувався у судовому порядку.
Так, ухвалою Павлоградського міськрайоного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2011 року було визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з іншої сторони, згідно якої в рахунок заборгованості за договором позики від 14 січня 2004 року передаються будівельні матеріали, які складають незакінчене будівництво житлового будинку АДРЕСА_2 , а саме: силікатну цеглу у кількості 13 665 штук, перемички - 22 штуки, віконні блоки - 12 штук, двірні блоки - 11 штук, двері - 11 штук, гаражні ворота - 1 штука, лістнічні марші - 4 штуки, а позивач відмовляється від вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 14 січня 2004 року.
Проте, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2011 року вищезазначена ухвала суду від 08 вересня 2011 року була скасована, з тих підстав, що суд першої інстанції не перевірив, чи не порушує такий перехід права власності права та інтереси ОСОБА_5 , з яким відповідачка з 19 лютого 2005 року перебуває у шлюбі, так як він не був залучений до участі у розгляді справи.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2012 року було стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , суму заборгованості 27 240,55 грн., відсотки від просроченої заборгованості в сумі 39,456 грн. та судові витрати по справі.
Із наведеного вбачається, що отримана ОСОБА_3 сума 30 000,00 грн. в борг, без цільового призначення, була здійснена нею до шлюбних відносин з ОСОБА_1 , та чи була зазначена сума особистом внеском ОСОБА_3 у купівлю будівельних матеріалів відповідно до договору купівлі-продажу від 30 серпня 2005 року нею не доведено. 
Врахувавши викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на будівельні матеріали, які складали незакінчене будівництво житлового будинку АДРЕСА_2 .
Крім того, врахувавши, що спірне домоволодіння не є самочинним, збудовано на приватизованій земельній ділянці, його готовність визначена висновком судової будівельно-технічної експертизи, як 100 відсотків, за ознаками є спільно сумісним майном подружжя, придбано в інтересах сім`ї,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поділ його в таких частинах: за ОСОБА_1 слід визнати 14/25 частин незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_3 право на 11/25 частин незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо поділу придбаного в період шлюбу легкового автомобіля марки CHERY TIGGO T11, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд виходив за наступного.
Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, 23 січня 2008 року автомобіль марки CHERY TIGGO T11, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був зареєстрований за ОСОБА_5 ..
Вказаний автомобіль був придбаний в період шлюбу сторін на підставі кредитно-заставного договору укладеного між ОСОБА_4 та АТ КБ «Приватбанк» від 23 січня 2008 року на суму 81 404,00 грн., з яких частина кредиту у розмірі 79 000,00 грн. надавалась на придбання автомобіля.
Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 , станом на 03 листопада 2020 року, має заборгованість у розмірі 279 932,93 грн. перед банком за договором «АвтоКредит» від 23 січня 2008 року.
Відповідно до виписки ПАТ КБ «Приватбанк» від 13 січня 2016 року за період з 23 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року по кредитному договору було сплачено 53 630,27 грн., а згідно виписки ПАТ КБ «Приватбанк» від 11 грудня 2015 року за період з 01 січня 2011 року по 11 грудня 2015 року сплачено 111 787,70 грн..
Відповідно до висновку експерта-автотоварознавця № 034/16 від 21 липня 2016 року ринкова вартість зазначеного автомобіля складає 130 433,21 грн..
Встановлено, що після розірвання шлюбу автомобіль залишився у користуванні ОСОБА_1 ..
З позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що останній бажає визнати за ним право власності на вказаний автомобіль, з відповідною компенсацією та врахуванням цієї компенсації в рахунок сплачених ним сум за кредитно-заставним договором, а також додаткового стягнення з ОСОБА_3 на його користь заборгованості за кредитним договором.
Тоді як, з боку ОСОБА_3 , на час розгляду справи, відповідно до пред`явлених зустрічних позовних вимог, спір щодо автомобіля відсутній.
Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.
Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 СК України, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України).
Встановивши, що ОСОБА_1 не було внесено грошової суми на депозит суду, як компенсації, у зв`язку з пред`явленням позовних вимог щодо визнання за останнім права власності на автомобіль придбаний у шлюбі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. 
Крім того, суд вказав, що не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що компенсаційні виплати ОСОБА_3 за спірний автомобіль повинні бути зараховані в сплачені позивачем суми за кредитно-заставним договором, з додатковим стягненням наявної заборгованості за цим договором з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , так як стягнення кредитної заборгованості за кредитними правовідносинами між ОСОБА_1 та банківською установою виходять за межі цих правовідносин, а також судом не визначалась фактична вартість спірного автомобіля на час розгляду справи.
Врахувавши викладене, суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на легковий автомобіль марки CHERY TIGGO T11, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також стягнення з ОСОБА_3 на його користь 109 675,50 грн., в порядку врахування кредитного зобов`язання.
Доводи апелянта в скарзі про те, що доведеним є факт того, що позивач в придбання спірного недобудованого будівництвом житлового будинку вклав не лише спільні сумісні кошти подружжя, але й особисті, які він отримав від продажу майна, а тому підлягає врахуванню при визначені розміру частки позивача в праві на спірний об`єкт незавершеного будівництвом будинку, відповідно розміру його внеску особистих коштів в розмірі 8970,00 грн. в придбання даного майна, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Суд першої інстанції на вказані доводи позивача дав чіткі та обґрунтовані відповіді, які відповідають вимогам закону. Позивач ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції на підтвердження вказаного не надав належних та допустимих доказів, вказане є лише його припущенням, тоді як рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність рішення в оскаржуваній частині.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .. 
Рішення в оскаржуваній частині як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Законність рішення в іншій частині колегією суддів не перевіряється, так як не є предметом апеляційного оскарження. 
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2021 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко