Постанова                                           
Іменем України       
 
03 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 127/22449/20
 
провадження № 61-7769св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хейніс Олександр Григорович, на постанову Вінницького апеляційного суду 
від 14 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» (далі - ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика») про стягнення заробітку 
за затримку розрахунку при звільненні.
Позовну заяву мотивовано тим, що відповідно до наказу ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» від 25 листопада 2014 року № 147-К її було прийнято на роботу на посаду медичного представника у м. Вінниці.
Зазначала, що згідно з наказом ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» 
від 01 жовтня 2018 року назву посади «медичний представник» було змінено на «фахівець з методів розширення ринку збуту».
20 березня 2020 року ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» був виданий наказ № 40, згідно із яким встановлено початок простою у зовнішній службі з 23 березня 2020 року до дати закінчення карантину.
15 квітня 2020 року поштовим відправленням № 1000231661356 ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» надіслало ОСОБА_1 повідомлення про те, що з 15 червня 2020 року у зв`язку із введенням в дію нового штатного розпису посада позивача буде скорочена, яке вона отримала 21 квітня 
2020 року.
Наказом ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» від 15 червня 2020 року її звільнено з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
Вказувала, що 21 вересня 2020 року ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» був виданий наказ № 311-к «Про внесення змін до наказу від 15 червня 
2020 року № 221-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Згідно із цим наказом відповідач самостійно змінив дату її звільнення з 15 червня 2020 року 
на 22 червня 2020 року. Разом із зміною дати звільнення їй було донараховано 2 500,06 грн заробітної плати за сім календарних днів, які вона отримала 22 вересня 2020 року.
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 78 406,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня                       2021 року у складі судді Романюк Л. Ф. позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» на користь                         ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 78 406,00 грн. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що звільнення позивача як юридичний факт, який має юридичні наслідки, відбувся 15 червня 2020 року, а донарахування заробітної плати, у зв`язку із самостійною зміною відповідачем дати звільнення позивача, відбулось 22 вересня 2020 року, тому відповідач зобов`язаний виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року  апеляційну скаргу ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» задоволено.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня                       2021 року скасовано та ухвалено нове.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» про стягнення заробітку за затримку розрахунку при звільненні відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки позивач у день звільнення не працювала, а належна їй заробітна плата за сім календарних днів у сумі 2 500,06 грн виплачена відповідачем самостійно, із вимогою про виплату їй належної заробітної плати позивач не зверталася, тому апеляційний суд вважав, що у діях відповідача при розрахунку 
з ОСОБА_1 при звільненні не встановлено порушення норм 
статті 116 КЗпП України, а отже, підстав для застосування статті 117 КЗпП України немає.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у травні 2021 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хейніс О. Г., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою судді Верховного Суду від 04 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній малозначній справі з посиланням на пункт «в» частини третьої статті 389 ЦПК України.
У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року справу призначено 
до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги, що спірні правовідносини між сторонами виникли після того, як 15 червня 
2020 року її було вивільнено з роботи у ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика».
Вважає, що наказ ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» від 15 червня 
2020 року № 221-К суперечить статті 49-2 та частині третій статті 184 КЗпП України, оскільки вона є одинокою матір`ю та із дня отримання нею попередження про звільнення минуло менше двох місяців.
Вказує, що під час розгляду іншої судової справи в суді першої інстанції (справа № 127/15014/20), відповідач самостійно змінив дату її звільнення.
Вважає, що зміна відповідачем дати звільнення обумовлена уникненням цивільно-правової відповідальності за її незаконне звільнення з роботи та виплаті їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення зазначає, що є необхідність відступити від правових висновків, викладених 
у постановах Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі 
№ 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18), від 12 лютого 2020 року                у справі № 367/595/17 (провадження № 61-13222св18).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2021 року ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» подало до Верховного Суду подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
25 листопада 2014 року відповідно до наказу ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» № 147-К ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду медичного представника у м. Вінниці (а.с. 14).
01 жовтня 2018 року наказом ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» № 86/3 назву посади «медичний представник» змінено на «фахівець з методів розширення ринку збуту» (а.с. 15).
20 березня 2020 року ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» видано наказ 
№ 40, згідно з яким встановлено початок простою у зовнішній службі 
з 23 березня 2020 року до дати закінчення карантину (а.с. 16).
15 квітня 2020 року поштовим відправленням № 1000231661356 ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» надіслало ОСОБА_1 повідомлення про те, що з 15 червня 2020 року у зв`язку із введенням в дію нового штатного розпису посада позивача буде скорочена. Вказане відправлення позивач отримала 21 квітня 2020 року (а.с. 17-20).
Відповідно до наказу ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» від 15 червня 2020 року № 221-К ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та проведено кінцевий розрахунок (а.с. 21).
21 вересня 2020 року ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» виданий наказ 
№ 311-к «Про внесення змін до наказу № 221-к від 15 червня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Згідно із цим наказом відповідач змінив дату звільнення позивача з 15 червня 2020 року на 22 червня 2020 року. Разом із зміною дати звільнення позивачу було донараховано 2 500,06 грн заробітної плати за сім календарних днів, які позивач отримала 22 вересня 2020 року (а.с. 22-26).
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення
від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хейніс О. Г., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою 
у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями 
з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 
117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі 
№ 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18).
Підстав для відступлення від вказаного висновку у Верховного Суду немає, тому доводи касаційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 15 квітня 2020 року поштовим відправленням 
№ 1000231661356 ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» відправило ОСОБА_1 повідомлення про те, що з 15 червня 2020 року у зв`язку із введенням в дію нового штатного розпису посада позивача буде скорочена.
Вказане відправлення позивач отримала 21 квітня 2020 року (а.с. 17-20).
Відповідно до наказу ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» від 15 червня 2020 року № 221-К ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та проведено кінцевий розрахунок (а.с. 21).
У день звільнення ОСОБА_1 не працювала.
21 вересня 2020 року ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» видало наказ 
№ 311-к «Про внесення змін до наказу № 221-к від 15 червня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », згідно з яким відповідач змінив дату звільнення позивача з 15 червня 2020 року на 22 червня 2020 року та донарахував 2 500,06 грн заробітної плати за сім календарних днів
22 вересня 2020 року ОСОБА_1 отримала донараховану заробітну плату (а.с. 26).
12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.
Ураховуючи зазначене, доводи касаційної скарги про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 15 червня 2020 року, а проведення кінцевого розрахунку - 22 вересня 2020 року, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 , встановив, що 15 червня 2020 року у день звільнення ОСОБА_1 не працювала та із нею проведено кінцевий розрахунок, 
21 вересня 2020 року, після зміни дати звільнення з 15 червня 2020 року на 
22 червня 2020 року, з позивач донарахував та виплатив 22 вересня 
2020 року ОСОБА_1 заробітну плату за сім календарних днів, тому підстав для застосування статті 117 КЗпП України відсутні, оскільки затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 не було.
Доводи касаційної скарги про те, що наказ ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» від 15 червня 2020 року № 221-К суперечить статті 49-2 та частині третій статті 184 КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки законність наказу ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» від 15 червня 
2020 року № 221-К не є предметом перегляду у цій справі.
Інші доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хейніс Олександр Григорович, залишити без задоволення.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк