ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
 
іменем України

05 жовтня 2021 року
м. Харків

справа № 643/14543/20
провадження № 22-ц/818/3927/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

ім`я (найменування) сторін:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – фізична особа – підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 березня 2021 року в складі судді Сугачової О.О.,

у с т а н о в и в:

У вересні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до фізичної особи – підприємця (далі – ФОП)  ОСОБА_2  та просив стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 13 497,33 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 72 627,36 грн та 10 000,00 грн моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що з 10 червня 2015 року по 08 січня 2019 року він перебував у трудових стосунках з ФОП ОСОБА_2 
08 січня 2019 року ОСОБА_1 був звільнений з посади менеджера (управителя) в оптовій торгівлі за прогул. Однак, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року наказ б/н від 08 січня 2019 року про припинення трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , та запис № 24 від 08 січня 2019 року в трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення визнано недійсними. Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з пункту 4 статті 40 КЗпП України на частину першу статті 38 КЗпП України, а саме – із «звільнений за прогул» на «звільнений за власним бажанням». Зобов`язано ФОП ОСОБА_2 внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 у відповідності до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме – в розділі «Відомості про роботу» зазначити – «Запис за № 24 є недійсним, звільнений за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України» та змінити дату звільнення з «08 січня 2019 року» на «10 серпня 2019 року». Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн. 
Зазначає, що ні у день звільнення – 10 серпня 2019 року, а ні по теперішній час ФОП ОСОБА_2 не провела остаточний розрахунок з позивачем, зокрема, не виплатила вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, що складає суму 13 497, 33 грн.
Також, ОСОБА_1 вважає, що на підставі статті 117 КЗпП України має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 72 627,36 грн.
Вказує, що неправомірними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 10 000,00 грн.

26 листопада 2020 року ФОП ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Відзив на позов мотивовано тим, що позивач був звільнений на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, яка не передбачає обов`язку виплати вихідної допомоги звільненому працівникові.
Оскільки затримки розрахунку при звільненні з позивачем не було, правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України відсутні.
Зазначає, що оскільки позивачем не доведено порушення відповідачем норм трудового законодавства, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку є безпідставною, оскільки ОСОБА_1 звільнено з підстав, передбачених частиною першою статті 38 КЗпП України, яка не передбачає обов`язку виплати вихідної допомоги звільненому працівникові. Оскільки суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги, то вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню також не підлягає, оскільки є похідною від вимоги про стягнення вихідної допомоги.
Оскільки позивачем не доведено порушення відповідачем норм трудового законодавства, а відповідно і трудових прав позивача, правові підстави для компенсації позивачу моральної шкоди відсутні.

26 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними доводам позовної заяви.

02 липня 2021 року ФОП ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 березня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами з підстав, передбачених частиною першою статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що з 10 червня 2015 року по 08 січня 2019 року ОСОБА_1 перебував у трудових стосунках з ФОП ОСОБА_2 

08 січня 2019 року ОСОБА_1 був звільнений з посади менеджера (управителя) в оптовій торгівлі за прогул.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року визнано недійсним наказ (без номера) від 08 січня 2019 про припинення трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 . Визнано недійсним запис № 24 від 08 січня 2019 року в трудовій книжці (серія НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 про звільнення. Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з пункту 4 статті 40 КЗпП України на частину першу статті 38 КЗпП України, а саме – із «звільнений за прогул» на «звільнений за власним бажанням». Зобов`язано ФОП ОСОБА_2 внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме – в розділі «Відомості про роботу» зазначити – «Запис за № 24 є недійсним, звільнений за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України» та змінити дату звільнення з «08 січня 2019 року» на «10 серпня 2019 року». Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено (а. с. 6 - 10).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Для захисту працівника у разі втрати місця роботи функціонує такий інструмент як вихідна допомога. Вихідна допомога — це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами.

Положення про вихідну допомогу передбаченні статтею 44 КЗпП України, в якій залежно від різної категорії підстав визначається різний розмір вихідної допомоги.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Таким чином, сукупність наведених в статті підстав дозволяє зробити висновок, що право на вихідну допомогу належить особам, які звільнені не за власним бажанням або їх звільнення спричинене умовами, що від них не залежать.

Статтею 38 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору, укладеного не невизначений строк, з ініціативи працівника.

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з пункту 4 статті 40 КЗпП України на частину першу статті 38 КЗпП України, а саме – із «звільнений за прогул» на «звільнений за власним бажанням». Зобов`язано ФОП ОСОБА_2 внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме – в розділі «Відомості про роботу» зазначити – «Запис за № 24 є недійсним, звільнений за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України» та змінити дату звільнення з «08 січня 2019 року» на «10 серпня 2019 року».

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, ОСОБА_1 був звільнений з посади на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, тобто за власним бажання.

Отже, дослідивши матеріали справи та вищевикладені норми права, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги при звільненні, оскільки статтею 44 КЗпП України не передбачено такої виплати у разі звільнення працівника на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, тобто звільнення за власним бажанням.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки ФОП ОСОБА_2 не порушено норм трудового законодавства щодо виплати належних працівникові сум при звільненні, а відповідно не порушено трудових прав позивача на отримання вказаних виплат, правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що підставою для відшкодування особі моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то висновок про відсутність правових підстав для компенсації позивачу моральної шкоди є обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 березня 2021 року – залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 05 жовтня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова