Ухвала
Іменем України
04 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 350/1880/18
провадження № 51-4743 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 05 липня 2021 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:  
За вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального Кодексу України (далі – КК України) та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком 2 роки Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Івано-Франківським апеляційним судом ухвалою від 05 липня 2021 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2021 року – без змін. 
У касаційній скарзі потерпіла просить скасувати Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 05 липня 2021 року та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також невідповідності стягненого розміру моральної шкоди. Вказує, що при призначенні покарання обвинуваченому, судами не враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого під час досудового та судового слідства, моральне відношення до вчиненого та до малолітнього сина загиблої ОСОБА_6 . Вважає, що обвинувачений у вчиненому щиро не розкаявся, оскільки не вживав заходів для відшкодування їй завданої моральної шкоди. Не погоджуючись із розміром моральної шкоди, стягнутої за рішенням суду, вважає, що судом не враховано ступінь її моральних страждань. Вважає, що ухвалу апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України).
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги потерпілої, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.  
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, який врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення та особу винного. Також врахував дані які характеризують особу обвинуваченого, те, що він не одружений, здійснює догляд за престарілою бабою, якій 82 роки, працює, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на наркологічному та психоневрологічному обліках не перебуває, повністю відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_7 , який є опікуном малолітнього ОСОБА_8 . 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував усі обставини та зробив правильний висновок про доцільність призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та обґрунтовано прийняв рішення про наявність підстав застосування до нього положень ст. 75 КК України.
Водночас, оцінюючи доводи касаційної скарги потерпілої щодо неправильного вирішення судами цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів дійшла наступного висновку.
За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Так, згідно приписів ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Так, ухвалюючи рішення в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 загинула потерпіла ОСОБА_6 , яка була внучкою потерпілої ОСОБА_4 , а також врахував ступінь моральних страждань, яких потерпіла зазнала у зв`язку із втратою близької їй людини. 
При цьому, судом першої інстанції також було враховано, що між потерпілою ОСОБА_6 та ОСОБА_4 були неприязні відносини. 
Так, судом було встановлено, що розпорядженням Рожнятівської районної державної адміністрації від 20 квітня 2017 року, ОСОБА_4 звільнено від обов`язків піклувальника на підставі висновку органу опіки та піклування від 20 квітня 2017 року та її заяви про відмову від обов`язків опіки над ОСОБА_6 . 
Разом з цим, при визначені розміру моральної шкоди, судом також було враховано висновки старшого інспектора Рожнятівського відділення поліції від 20 листопада 2016 року та 02 березня 2017 року та листа селищного голови Брошнів-Осадської селищної ради від 24 березня 2017 року, відповідно до яких ОСОБА_6 зверталася із заявами у поліцію та в селищну раду про те, що її баба ОСОБА_4 вчиняє з нею сварки та не впускає її з малолітньою новонародженою дитиною до власної квартири.
Крім цього, суд першої інстанції врахував показання потерпілого ОСОБА_7 , який є дядьком потерпілої ОСОБА_6 та після її смерті являється опікуном її малолітнього сина. Потерпілий ОСОБА_7 підтвердив неприязні відносини між потерпілою ОСОБА_4 та померлою ОСОБА_6 та зазначив, що внаслідок того, що ОСОБА_4 не впускала ОСОБА_6 з малолітньою дитиною в належне їй житло, остання змушена була проживати у нього.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що вказані обставини свідчать про істотне зниження ступеня тяжкості завданої ОСОБА_4 моральної шкоди, а тому розмір моральної шкоди в сумі 60000 грн. відповідає ступеню тяжкості страждань потерпілої ОСОБА_4 . 
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені потерпілою в апеляційній скарзі і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.
Отже, касаційна скарга потерпілої не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412–414 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції належним чином мотивована та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги потерпілої та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 05 липня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                  ОСОБА_3