ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 р.	Справа № 520/19345/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕКСИС-ГРУП" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2021, повний текст складено 15.04.21 та на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року , головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В.,  м. Харків, по справі № 520/19345/2020
          за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕКСИС-ГРУП"  
          до          Слобожанської митниці Державної митної служби України                  
          про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕКСИС-ГРУП" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Слобожанської митниці Держмитслужби, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Слобожанської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів №UА807000/2020/001416/2 від 31.07.2020 року; судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕКСИС-ГРУП" залишено без задоволення.
13.04.2021 року від представника позивача надійшла заява про надання доказів понесення витрат на правничу допомогу та долучені до неї матеріали.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕКСИС-ГРУП" про розподіл судових витрат (стягнення витрат на правничу допомогу) - залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 року та ухвалою від 05.05.2021 року, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕКСИС-ГРУП" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 року та ухвалу від 05.05.2021 року, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги; стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі понесені судові витрати. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не проаналізував пакет документів, який був поданий апелянтом для митного оформлення та покладений в основу оскаржуваного рішення, а також додаткові документи, які були подані позивачем під час перегляду рішення в порядку частини дев`ятої статті 55 МК України. Вказує, що однієї лише вказівки на не підтвердження в повній мірі документально, а також на те, що подані документи не містять всіх відомостей для підтвердження складових митної вартості без роз`яснення, які саме складові не підтверджені документально та яких саме відомостей не вистачає, який їхній вплив на митну вартість оцінюваного товару і чому без них заявлена митна вартість не може бути визнана, недостатньо для висновку про неможливість застосування основного методу визначення митної вартості. Стверджує, що суд першої інстанції не перевірив, чи діяв відповідач при коригуванні митної вартості імпортованого апелянтом товару обгрунтовано та розсудливо, чи визначив він митну вартість цих товарів у спосіб, що відповідає законам України і є сумісним з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Зауважує, що в оскаржуваному рішенні відповідач тільки перелічив митні декларації, цінова інформація з яких була покладена в основу рішення про коригування митної вартості - ЕМД №UA 100320/2020/622773, ЕМД №UA 100440/2020/62016, ЕМД №UA807170/2020/37665 та ЕМД UA807170/2020/037665. Між тим, з поданих до суду роздруківок з ЕАІС вбачаються значні відмінності у характеристиках товарів (відрізняється діаметр диску, ширина протектору, кількість шарів гуми, малюнок протектору тощо), різні торговельні марки під якими продається товар та відмінності у виробниках та країнах виробництва товарів, значні відмінності в умовах постачання товарів. Зазначає, що додаткова угода №7 від 28.12.2019 року до митного оформлення не подавалась, укладена раніше за часом, ніж додаткова угода №7 від 14.01.2020 року, не була покладена в основу оскаржуваного рішення, тому вона не може бути врахована судом під час вирішення спору. Вказує, що надана до митного оформлення довідка про вартість перевезення до митного кордону України SIEV0004516 від 28.07.2020 року містить повну інформацію щодо вартості перевезення до митної території України та страхування, тому суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку, що позивачем не було надано до митного оформлення належного документального підтвердження вартості наданих транспортно-експедиційних послуг. Стверджує, що в процедурі перегляду рішення в порядку ст.55 МК України було подано платіжне доручення про сплату витрат на перевезення № 5800 від 10.09.2020 року, а до суду були подані акт здачі-приймання робіт №10733 (SIEV0004516), лист ТОВ «ДСВ Логістика» від 27.07.2020 року №0727 та заявка на організацію перевезення та експедирування вантажів від 09.06.2020 року, згідно всіх цих документів вартість перевезення відповідає вартості, зазначеній у довідці про вартість перевезення до митного кордону України SIEV0004516 від 28.07.2020 року. Усі перелічені документи містять однакові дані про числові значення кожної складової митної вартості оцінюваного товару та не містять жодних розбіжностей. Вважає, що рішення відповідача про коригування митної вартості товарів №UА807000/2020/001416/2 від 31.07.2020 року є протиправним та підлягає скасуванню.
Слобожанська митниця Держмитслужби подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 року без змін. Зазначає, що за умовами терміну CIF на продавця покладається також обов`язок придбання морського страхування на користь покупця проти ризику втрати і ушкодження товару під час перевезення. Вказує, що відповідно до декларації митної вартості (додається) декларантом до митної вартості товару також додано витрати на страхування, тобто виконані всі вимоги, які повинні бути при поставці товару на умовах CIF, а не FOB. Тому, твердження позивача щодо поставки товару на умовах FOB вважає необгрунтованими, а висновки суду першої інстанції здійснені на підставі аналізу поданих документів. Стверджує, що до митного оформлення на підтвердження понесених транспортних витрат декларантом заявка та/або додаткова угода, акт приймання-передачі наданих послуг, банківські платіжні документи не подавались, хоча зазначені документи містять відомості про дійсну вартість послуги з перевезення товарів. Зазначає, що до розрахованої декларантом митної вартості за ЕМД №UА807180/2020/003320 від 30.07.2020 року включено лише вартість морського перевезення в розмірі 35390,30 грн. Зауважує на безпідставному невключенні послуг експедитора до митної вартості. Вказує, що за результатами проведеного посадовою особою митниці аналізу документів, поданих для підтвердження транспортних витрат разом з ЕМД, було виявлено, що ці документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, а саме, складової, передбаченої п.5 ч.10 ст.58 МК України - витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України. Стверджує, що також подані документи містять розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Наголошує, що при застосуванні резервного методу допускається порівняння цін на товари різних виробників та продавців товару, навіть з різних країн походження товару. Застосування резервного методу та визначення подібності товару з наявною інформацією митниці здійснюється, виходячи з основного критерію - коду за Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності. Зазначає, що для цілей визначення митної вартості товарів не має різниці сплачуються витрати на транспортування товарів продавцем чи покупцем, оскільки вони у будь-якому разі мають бути включені до складу митної вартості товару.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши оскаржувані рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 30.07.2020 року подано до митного контролю та митного оформлення електронну митну декларацію № UA807180/2020/003320 на товари «Шини пневматичні, шини гумові литі, камери для покришок с/г техніки. Виробник: Eastman Industries Ltd. Країна виробника: IN. Торгівельна марка: ADDO», який надійшов на адресу ТОВ «ТЕКСИС-ГРУП» за зовнішньоекономічним контрактом від 30.09.2015 №22/04 з EASTMAN INDUSTRIES LTD (Індія). У вказаній ЕМД митна вартість була визначена декларантом - за першим методом (за ціною договору) на рівні: товар №1 41,2143 дол. США за штуку (2,4589 дол. США за 1 кг товару), №2 2,2432 дол. США за 1 кг товару, №3 1,8510 дол. США за штуку (2,0199 дол. США за 1 кг товару). Разом з митною декларацією декларантом були надані документи, зазначені в графі 44 вказаної ЕМД.
31.07.2020 року відповідачем винесено рішення про коригування заявленої митної вартості товарів №UA807000/2020/001416/2 від 31.07.2020 року, яким здійснено коригування митної вартості ввезеного позивачем товару за другорядним (резервним методом) у відповідності до статті 64 МК України вартість складає: товар №1 (код УКТЗЕД 4011800000) - 3,00 дол. США кг: товар №2 (код УКТЗЕД 4012902000) - 3,00 дол. США/кг; товар №3 (код УКТЗЕД 4013900000) - 2,05 дол. США, що призвело до збільшення митної вартості товарів, імпортованих TOB «ТЕКС1С - ГРУП», на загальну суму 16682,97 дол. США. саме: товару №1 код УКТЗЕД 4011800000 - на 4276,99 дол. США, що становить 118415,74 грн. за офіційним курсом НБУ на дату прийняття рішення; товару №2 код УКТЗЕД 4012902000 - на 12397,25дол. США, що становить 343238,94 грн. за офіційним курсом НБУ на дату прийняття рішення; товару №3 код УКТЗЕД 4013900000 - на 8,73 дол. США, що становить 247,71 грн. за офіційним курсом НБУ на дату прийняття рішення. Курс на дату прийняття рішення - 27,6867 грн/долар США, що призвело до збільшення розміру митних платежів на 147833,59 грн, з них митний збір - 46198 та ПДВ, що сплачується при імпорті товару на митну територію України - 101635,59 грн.
Прийняття Слобожанською митницею Державної митної служби України рішення про коригування митної вартості товарів № UА807000/2020/001416 обґрунтовано невідповідністю обраного декларантом методу визначення митної вартості товару умовам, визначеним у главі 9 МК України у зв`язку з тим, що використані декларантом відомості не підтверджені в повній мірі документально, а також у зв`язку з тим, що документи подані декларантом та зазначені у частині другій статті 53 МК України, не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, а також у зв`язку з ненаданням декларантом всіх витребуваних додаткових документів, передбачених п.3 ст.53 МК України; за основу взято наявну в митниці цінову інформацію, що міститься у ціновій базі ЄАІС про товари, митне оформлення яких вже здійснено за ЕМД №UA100320/2020/622773 від 08.07.2020, №UA100440/2020/62016 від 02.06.2020, №UA807170/2020/037665 від 28.07.2020.
Не погодившись із вказаним рішенням про коригування митної вартості товарів, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що подані декларантом документи є необ`єктивними і такими, що не підтверджують в повному обсязі складові митної вартості заявленого товару, що свідчить про неможливість використання основного методу визначення митної вартості товару - за ціною договору, а тому й про вимушеність коригування відповідачем заявленої митної вартості за другорядним методом згідно з положеннями статті 64 МК України.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.
Відповідно до ч.1 ст.248 Митного кодексу України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Згідно з ч.1 ст.49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Відповідно до ч.1 ст.50 Митного кодексу України відомості про митну вартість товарів використовуються для: 1) нарахування митних платежів; 2) застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; 3) ведення митної статистики; 4) розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст.51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.
За правилами ч.2 ст.52 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.
Відповідно до ч.1 ст.53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Згідно з ч.2 ст.53 Митного кодексу України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у чатинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Частиною 3 ст.53 Митного кодексу України встановлено обов`язок декларанта або уповноваженої ним особи на письмову вимогу митного органу протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно з положенням ч.4 вказаної статті у разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, подає (за наявності) визначені в ній документи.
Відповідно до ч.ч. 5-6 ст.53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті. Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.
Із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах від 21.02.2020 року у справі №813/1229/16 та від 28.02.2020 року у справі №804/3463/15 Верховний Суд висловив позицію, що положення статей 53-55, 57-58 Митного кодексу України зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
У постанові від 27.04.2020 року у справі №140/804/19 Верховний Суд вказав, що зі змісту положень розділу ІІІ ("Митна вартість товарів та методи її визначення") Митного кодексу України випливає, що в аспекті реалізації процедур із визначення митної вартості товарів основоположну роль відіграє принцип обґрунтованості. Так, зокрема, митний орган повинен дотримуватися вимог принципу обґрунтованості при: а) встановленні належного до застосування методу визначення митної вартості товарів; б) встановленні достатнього переліку документів для цілей визначення митної вартості товарів. Відповідно до положень пункту третього частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Отже, рішення митного органу не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
Частиною 4 ст.58 МК України встановлено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
Приписами ч.5 ст.58 МК України визначено, що ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Отже, для розрахунку митної вартості товару застосовується ціна, що підлягає сплаті за контрактом.
Також, статтею 58 МК України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.
Частиною 10 ст.58 МК України встановлено, що при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті:
1) витрати, понесені покупцем: комісійні та брокерська винагорода, за винятком комісійних за закупівлю, що є платою покупця своєму агентові за надання послуг, пов`язаних із представництвом його інтересів за кордоном для закупівлі оцінюваних товарів; вартість ящиків тари (контейнерів), в яку упаковано товар, або іншої упаковки, що для митних цілей вважаються єдиним цілим з відповідними товарами; вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт, пов`язаних із пакуванням.
2) належним чином розподілена вартість нижчезазначених товарів та послуг, якщо вони поставляються прямо чи опосередковано покупцем безоплатно або за зниженими цінами для використання у зв`язку з виробництвом та продажем на експорт в Україну оцінюваних товарів, якщо така вартість не включена до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: сировини, матеріалів, деталей, напівфабрикатів, комплектувальних виробів тощо, які увійшли до складу оцінюваних товарів; інструментів, штампів, шаблонів та аналогічних предметів, використаних у процесі виробництва оцінюваних товарів; матеріалів, витрачених у процесі виробництва оцінюваних товарів (мастильні матеріали, паливо тощо); інженерних та дослідно-конструкторських робіт, дизайну, художнього оформлення, ескізів та креслень, виконаних за межами України і безпосередньо необхідних для виробництва оцінюваних товарів.
3) роялті та інші ліцензійні платежі, що стосуються оцінюваних товарів та які покупець повинен сплачувати прямо чи опосередковано як умову продажу оцінюваних товарів, якщо такі платежі не включаються до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті.
4) відповідна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу товарів, що оцінюються, їх використання або розпорядження ними на митній території України, яка прямо чи опосередковано йде на користь продавця.
5) витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України.
6) витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України.
7) витрати на страхування цих товарів.
Згідно з ч.3 ст.54 МК України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Відповідно до ч.6 ст.54 МК України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:
1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;
2)  неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;
3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу;
4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Крім того, відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч.2 ст.55 МК України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Верховний Суд у постанові від 25.02.2020 року у справі №260/718/19 вказав, що у рішенні про коригування заявленої митної вартості, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням другорядних методів.
Верховний Суд зауважив, що рішення про коригування митної вартості товару не може базуватися виключно на інформації ЄАІС ДФС України, оскільки порядок її формування, ведення, отримання інформації, а також порядок використання її даних суб`єктами господарських відносин при здійсненні ними зовнішньоекономічної діяльності Митним кодексом України не передбачено.
З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження заявленої митної вартості товару 30.07.2020 року позивачем  разом з митною декларацією №UA807180/2020/003320 подано до митного органу наступні документи: пакувальний лист б/н від 09.06.2020; рахунок - фактура (інвойс) від 09.06.2020 №EXPIN000063/2021; коносамент від 23.06.2020 №600-95-2006-000; товарно-транспортна накладна від 29.07.2020 А№038653; сертифікат про походження товару форми А від 22.06.2020 № EI51016024-EI51016025; платіжний документ, що підтверджує вартість товару від 07.02.2020 №27JBKLK2; платіжний документ, що підтверджує вартість товару від 28.04.2020 №31JBKLK4; платіжний документ, що підтверджує вартість товару від 22.06.2020 №35JBKLK6; платіжний документ, що підтверджує вартість товару від 15.07.2020 №36JBKLK7; платіжний документ, що підтверджує вартість товару від 17.07.2020 №37JBKLK7; рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від 28.07.2020 №UA00031256; документ, що підтверджує вартість перевезення, довідка про вартість перевезення від 28.07.2020 №SUIEV0004516; прайс-лист виробника від 09.06.2020; додаткова угода від 14.01.2020 №7; специфікація від 21.01.2020 №6; зовнішньоекономічний контракт від 30.09.2015 №22/04; договір про надання брокерських послуг від 15.09.2016 №15/09-7; договір про перевезення від 15.07.2020 №GRC-01183; лист від 12.02.2017 №12/02; опис товару від 09.06.2020.
Зі змісту оскаржуваного у даній справі рішення про коригування митної вартості товару вбачається, що підставою для коригування митної вартості товару є не підтвердження в повній мірі документально використаних декларантом відомостей, а також у зв`язку з тим, що документи подані декларантом та зазначені у частині другій статті 53 МК України, не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, а також у зв`язку з ненаданням декларантом всіх витребуваних додаткових документів, передбачених п.3 ст.53 МК України; за основу взято наявну в митниці цінову інформацію, що міститься у ціновій базі ЄАІС про товари, митне оформлення яких вже здійснено за ЕМД №UA100320/2020/622773 від 08.07.2020, №UA100440/2020/62016 від 02.06.2020, №UA807170/2020/037665 від 28.07.2020.
Колегія суддів зазначає, що посилання митного органу на рівень митної вартості товару зі схожими характеристиками відповідно до інформації з ЕМД №UA100320/2020/622773 від 08.07.2020, №UA100440/2020/62016 від 02.06.2020, №UA807170/2020/037665 від 28.07.2020 є безпідставними, оскільки формально нижчий рівень митної вартості імпортованого товару від рівня митної вартості іншого митного оформлення не може розцінюватися як заниження митної вартості та не є перешкодою для застосування методу визначення митної вартості товару, обраного декларантом, і не може бути безумовною підставою для відмови у здійсненні митного оформлення товару за методом, визначеним в декларації митної вартості, так як надані для митного оформлення документи підтверджують вартість товару.
При цьому, з поданих до суду роздруківок з ЕАІС вбачаються значні відмінності у характеристиках товарів (відрізняється діаметр диску, ширина протектору, кількість шарів гуми, малюнок протектору тощо), різні торговельні марки під якими продається товар та відмінності у виробниках та країнах виробництва товарів, значні відмінності в умовах постачання товарів.
Так, згідно ЕМД №UA807170/2020/37665 виробником товару є інша особа, товар вироблений в Китайській Народній Республіці, а не в Індії, типорозмір камер є іншим (що впливає на вагу товару та його ціну), умови постачання товару CFR - Черноморськ, Україна (Cost and Freight - стандартизовані умови постачання за Інкотермс, за якими продавець зобов`язаний своїм коштом доставити товар у порт відвантаження, завантажити його на судно і сплатити фрахт для доставки товару в зазначений порт призначення). У разі міжнародних перевезень за умовами CFR на продавця покладається також обов`язок митного оформлення товару для експорту.
Тобто, ціна товару, містить вартість фрахту до порту м. Черноморськ в Україні, тоді як умови FOB - морський порт в Ченнай (Індія) передбачають, що до ціни товару входить тільки вартість перевезення до морського порту в Ченнай (Індія), вартість фрахту до морського порту Одеса до ціни товару не включається.
Стосовно ЕМД №UA100320/2020/622773, виробник товару відрізняється від виробника товару, імпортованого позивачем, типорозмір товарів (діаметр диску, ширина протектора) відрізняються, так само як і кількість шарів гуми (клас шин), малюнок протектору також відрізняється («ор» у позивача, та «шашка» у зазначеній декларації, що також впливає на вагу та вартість товару, а отже і вартість, яка визначається в дол. США/кг). Умови постачання - CFR (порт призначення з наданих відповідачем документів встановити неможливо).
Щодо ЕМД №UA 100440/2020/62016, то надані відповідачем документи взагалі не містять інформацію про типорозмір товару (ширину протектора, діаметр диску тощо), їх виробника, кількість шарів гуми (клас шин), тоді як ця інформація є суттєвою для визначення, чи є такий товар подібним або ідентичний до товару, що імпортований позивачем.
Вказане свідчить про порушення відповідачем частини другої статті 55 МК України щодо обґрунтованості прийнятого рішення.
Колегія суддів звертає увагу, що спрацювання системи управління ризиками є лише рекомендацією посадовій особі митного органу більш детально проаналізувати умови зовнішньоекономічної операції, та не може бути безумовною підставою для відмови в оформленні товару за самостійно заявленою декларантом митною вартістю товарів. Різниця між вартістю товару, задекларованого особою та вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією особою чи іншими особами у попередніх періодах також не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів до показників автоматизованої системи аналізу та управління ризиками.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19.02.2019 року по справі № 805/2713/16-а.
Таким чином, доводи відповідача, що використання інформації, яка формується автоматизованою системою аналізу та управління ризиками можна вважати дійсною вартістю та як наслідок використання даної інформації органом доходів і зборів при визнанні митної вартості за другорядним методом відповідає законодавству України, колегія суддів, з урахування вказаного вище, не вважає обґрунтованими.
Також, колегія суддів звертає увагу на позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 30.10.2018 року у справі №826/25605/15, що ненадання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товару за першим методом, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості.
Колегія суддів зазначає, що Слобожанською митницею Держмитслужби не вказано, які саме підстави дають обґрунтовану можливість вважати, що заявлено неповні чи/або недостовірні відомості щодо митної вартості товару, зокрема, не вказано які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, а також, не зазначено чому саме з документів, які було подано декларантом неможливим є встановлення даних складових та в результаті чого, при прийнятті спірного рішення про коригування митної вартості відповідачем порушено порядок (механізм) застосування методу визначення митної вартості.
Стосовно посилання відповідача на наявність розбіжностей в умовах поставки між контрактом та специфікацією, інвойсом, митною декларацією та коносаментом, що встановлено із долучених до матеріалів справи документів та документів, наданих до митного оформлення, зокрема: згідно додаткової угоди № 7 від 28.12.2019 до контракту № 22/04 від 30.09.2015 поставка здійснена на умовах FOB, проте згідно п.2.7. контракту № 22/04 від 30.09.2015 право власності на товар переходить від продавця до покупця на умовах поставки CIF, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, під час митного оформлення позивачем подано саме додаткову угоду №7 від 14.01.2020 року, згідно якої до контракту №22/04 від 30.09.2015 року умови постачання FOB - морський порт в Ченнай (Індія) згідно Інкотермс-2020, так само, як і в специфікації від 21.01.2020, інвойсі від 09.06.2020, коносаменті №600-95-2006-00 та ЕМД № UA 807180/2020/003320.
Згідно з терміном FOB Інкотермс 2020 вважається, що продавець виконав постачання, коли товар перейшов через поручні судна в названому порту відвантаження. Це означає, що з цього моменту усі витрати і ризики втрати чи ушкодження товару повинен нести покупець. За умовами терміну FOB на продавця покладається обов`язок з митного очищення товару для експорту.
Отже, витрати на оплату перевезення від порту відвантаження до порту призначення несе покупець, так само, як і витрати на страхування. 
До митної вартості товару, поставленого на умовах FOB - морський порт Ченнай, Індія, включені: 1) ціна, яка була сплачена за товар: код УКТЗЕД 40118000 - 18974,00 дол. США; код УКТЗЕД 40118000 - 35768,30 дол. США; код УКТЗЕД 40118000 - 575,00 дол. США; 2) витрати на морське перевезення товару від порту відвантаження (Ченнай, Індія) до місця ввезення на митну територію України (порт Південний, Україна) - 35390,30 грн.; 3) витрати на страхування товару до його ввезення на митну територію України - 5417,61 грн.
Сплата витрат на страхування товару до його ввезення на митну територію України саме Покупцем підтверджується рахунком-фактурою на оплату транспортно-експедиторських послуг № UA00031256 від 28.07.2020 року, довідкою про вартість перевезення до митного кордону України SIEV0004516 від 28.07.2020 року; платіжним дорученням про сплату витрат на перевезення № 5800 від 10.09.2020 року, актом здачі-приймання робіт №10733 (SIEV0004516), що спростовує доводи відповідача, що постачання фактично було здійснене на умовах CIF - морський порт Одеса.
При цьому, додаткова угода №7 від 28.12.2019 року до митного оформлення не подавалась, укладена раніше за часом, ніж додаткова угода №7 від 14.01.2020 року, отже не може бути врахована судом під час вирішення спору.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано до митного оформлення належного документального підтвердження вартості наданих транспортно-експедиційних послуг, оскільки він суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 31.05.2019 року у справі № 804/16553/14, згідно якого якщо закон не визначає докази, винятково якими має підтверджуватися розмір витрат на перевезення, то такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами. МК України не визначає вид доказів, якими має підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів, не вказує, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи, а тому довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.
Матеріалами справи підтверджено, що за процедурою перегляду рішення в порядку ч.9 ст.55 МК України було подано платіжне доручення про сплату витрат на перевезення № 5800 від 10.09.2020, а до суду були надані акт здачі-приймання робіт №10733 (SIEV0004516), лист ТОВ «ДСВ Логістика» від 27.07.2020 №0727 та заявка на організацію перевезення та експедирування вантажів від 09.06.2020. 
Згідно всіх цих документів вартість перевезення відповідає вартості, зазначеній у довідці про вартість перевезення до митного кордону України SIEV0004516 від 28.07.2020.
Усі перелічені документи містять однакові дані про числові значення кожної складової митної вартості оцінюваного товару та не містять жодних розбіжностей.
Колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви у достовірності проведеного декларантом позивача розрахунку митної вартості товару на підставі поданих позивачем документів, а інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару не встановлено, тобто, основні документи подані позивачем містили всі числові дані, необхідні для визначення вартості, зазначеної в митній декларації.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності відмови митного органу у визнанні задекларованої позивачем за основним методом митної вартості товару та визначенні митної вартості за резервним методом, та як наслідок необґрунтованості заявлених позовних вимог щодо скасування оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано відповідачу для митного оформлення імпортованого товару документи, що передбачені ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України. Подані документи містили достовірні числові дані, які підтверджували митну вартість товарів за ціною договору.
Під час судового розгляду справи відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності рішення відповідача про коригування митної вартості товарів, а тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення Слобожанської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів №UА807000/2020/001416/2 від 31.07.2020.
Стосовно апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕКСИС-ГРУП" на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року, якою залишено без задоволення заяву позивача про розподіл судових витрат (стягнення витрат на правничу допомогу), то колегія суддів зазначає наступне.  
За матеріалами справи, 13.04.2021 року від позивача надійшла заява про надання доказів понесення витрат на правничу допомогу та долучені до неї матеріали.
Відмовляючи в задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат (стягнення витрат на правничу допомогу), суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 року адміністративний позов по справі №520/19345/2020 залишено без задоволення, тому відсутні підстави для обтяження відповідача обов`язком компенсувати витрати позивача на правничу допомогу, пов`язану із розглядом судової справи.
Колегія суддів зазначає, що згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 6 ст.139 КАС України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст. 132 КАС України).
Згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).
Згідно з п.п. 1, 2 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підстав доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).
Згідно з п.п. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі “Баришевський проти України” (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі “Двойних проти України” (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі “Меріт проти України” (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Колегія суддів зазначає, що з аналізу статті 134 КАС України впливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.
Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 року у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У даній справі представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 12500,00 грн.
На підтвердження понесених витрат позивачем надано наступні документи: 
- копію договору №02-12/20 від 18.12.2020 року про надання правової допомоги, укладеного між  Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕКСИС-ГРУП" та Адвокатським бюро «Олександра Нежельська», відповідно до якого Клієнт доручає, а Бюро приймає на себе зобов`язання надати Клієнту за винагороду необхідну правову допомогу, яка полягає у захисті, представництві та наданні інтересів Клієнта, на умовах і в порядку, що визначені договором. Правова допомога надається за зверненням Клієнта, яке може бути подано у будь-якій формі, в тому числі, усній. Відповідно до п.3 Договору вартість послуг Бюро, умови, строки, порядок розрахунків за Договором, сторони оговорюють в додатку до цього Договору, який складається в 2-х (двох) примірниках, по одному примірнику для кожної із сторін, які є ідентичними, мають однакову юридичну силу та є невід`ємною частиною Договору (т.1 а.с. 170, 171);
- копію додатку №1 від 18.12.2020 року до договору про надання правової допомоги №02-12/20 від 18.12.2020 року, відповідно до якого в межах виконання Договору Бюро здійснює представництво інтересів Клієнта з метою вирішення спору по справі №520/19345/2020 та може надавати наступні послуги за наступною вартістю: правовий аналіз спору, вивчення та аналіз документів, що були подані для митного оформлення, судової практики, висновків експертних досліджень, надання консультацій та правового висновку щодо наявності підстав для звернення із позовом - 500 грн/година; складання тексту позовної заяви для подання до суду - 4500,00 грн.; підготовка відповіді на відзив на позовну заяву (за потреби) - 4000,00 грн.; представництво Клієнта в суді - 1000,00 грн., незалежно від часу проведеного в суді за кожне засідання, підготовка інших документів (пояснень, клопотань, заперечень тощо) - 500 грн/година. Відповідно до п.2.1 Додатку за наслідками надання послуг, Бюро складає акт виконаних робіт та направляє його для підписання Клієнту. Клієнт в строк 30 (тридцяти) календарних днів зобов`язаний сплатити вартість наданих Бюро послуг, відображених в Акті виконаних робіт, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок Бюро (т.1 а.с. 172);
- копію акту приймання-передач послуг від 13.04.2021 року, наданих за договором про надання правової допомоги №02-12/20 від 18.12.2020 року, відповідно до якого Бюро виконало, а Клієнт прийняв наступні послуги за Договором: складання тексту позовної заяви для подання - 4 500,00 грн.; підготовка відповіді на відзив на позовну заяву - 4000,00 грн.; підготовка пояснень - 2000,00 грн. (4 год х 500,00 грн.); представництво Клієнта в суді- 2000,00 грн. Всього надано послуг на суму: 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. (т.1 а.с. 173);
- копію платіжного доручення № 5929 від 26.02.2021 року на суму 5925,00 грн. (т.1 а.с. 174).
Колегія суддів зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021 року по справі №200/10535/19-а,   від 05.08.2020 року у справі №640/15803/19.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідачем, з огляду на наведене вище, не було надано такого клопотання, в якому б останній обґрунтовував саме неспівмірність заявлених судових витрат на правничу допомогу із заявленими позовними вимогами.
При цьому, в наявному в матеріалах даної справи відзиві на позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕКСИС-ГРУП" відповідач не наводить доводів щодо заявлених судових витрат на правничу допомогу, зокрема щодо їх неспівмірності, а тому вказаний документ не є розумінні ч.6 ст.134 КАС України клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
За таких обставин, з огляду на підтвердження позивачем фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу та недоведеність відповідачем обставин понесення позивачем розміру витрат у меншому розмірі та/або неспівмірності таких витрат, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат (стягнення витрат на правничу допомогу).
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 11.02.2021 року по справі №804/8237/17.
З огляду на вищевикладене, враховуючи співмірність витрат позивача на правову допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, витрачений час, значенням справи для сторони, відсутність клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та співмірність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12500,00 грн., що підтверджується належними доказами, а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову, а підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат (стягнення витрат на правничу допомогу) є саме висновок щодо відмови у задоволенні позову, тому ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року підлягає скасуванню.
Крім того, позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2217,51 грн., що підтверджується платіжним дорученням №5806 від 07.12.2020 року (т.1 а.с. 11), а також за подання апеляційної скарги на судове рішення – в розмірі 3326,27 грн., що підтверджується платіжним дорученням №6071 від 26.05.2021 року (т.2 а.с.18).
Таким чином, з урахуванням вищенаведених висновків суду про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову, слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 2217,51 грн., за подачу апеляційної скарги в розмірі 3326,27 грн.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 по справі № 520/19345/2020  скасувати.
Прийняти нове рішення, яким   позов задовольнити. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Слобожанської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів №UА807000/2020/001416/2 від 31.07.2020.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року по справі № 520/19345/2020 скасувати.      
Стягнути  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕКСИС-ГРУП" судовий збір  за подачу позовної заяви в розмірі 2217,51 грн. , за подачу апеляційної скарги в розмірі 3326,27 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 12500,0 грн. за рахунок бюджетних асигнувань  Слобожанської митниці Держмитслужби . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  23.10.2021 року