ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 300/588/21 пров. № А/857/13026/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                        Пліша М.А.,
суддів                                                             Ніколіна В.В., Большакової О.О.,
за участю секретаря судового засідання          Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Приватного фермерського господарства «Поточище» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 26 травня 2021 року (головуючий суддя Гундяк В.Д., м. Івано-Франківськ, повний текст складено 04.06.2021) по справі за адміністративним позовом Приватного фермерського господарства «Поточище» до Головного управління Державної податкової служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №000016/0706 від 06.01.2021,-

В С Т А Н О В И В :

Приватне фермерське господарство «Поточище» звергнулось в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби України в Івано-Франківській області в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №000016/0706 від 06.01.2021
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Приватне фермерське господарство «Поточище» оскаржило його в апеляційному порядку, вважає його таким, що не відповідає всім обставинам справи, оскільки воно прийняте на основі неповного і необ`єктивного з`ясування обставин справи та порушує норми матеріального і процесуального права, тому просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В апеляційній скарзі зазначає, що у процесі розгляду справи сторона Апелянта-позивача звертала увагу суду на те, що в наказі Головного управління ДПС в Івано-Франківській області № 750 від 13 серпня 2020 року не вказано підставу проведення фактичної перевірки ПФГ «Поточище». У даному наказі відповідач посилається лише на загальні норми пп. 80.2.2, пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України.
У відповідності до пп. 80.2.2, і 80.2.5 п. 80.2 ПКУ - фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:
80.2.2 у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;
80.2.5 у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
Зі змісту даних статей стає очевидним, що підставою для проведення фактичної перевірки ПФГ «Поточище» були загальні норми ст. 80.2 ПКУ, а не конкретні підстави проведення такої перевірки. Даний факт свідчить про те, що у контролюючого органу були відсутні підстави для такої перевірки.
Окрім того, у наказі відсутні будь-які посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, крім посилання на норми, що їх регулюють, у наказі не відображено в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності Господарства вимогам чинного законодавства, на підставі яких відомостей або документів (дата, номер, підпис уповноваженої особи) були встановлені факти сумнівності, сумнівність яких саме операцій (дата операції, характер та наслідки такої операції та інші докази вчинення таких операцій, показання свідків, працівників) була встановлена податковим органом.
Враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 820/4895/18 та від 20 вересня 2020 року у справі № 640/21536/19, та вище наведене, апелянт вважає, що наказ ГУ ДПС в Івано-Франківській області № 750 від 13 серпня 2020 року є протиправним.
Проте, суд при розгляді даної справи не взяв до уваги надані вище твердження.
Крім того, під час розгляду справи апелянт-позивач наголошував суду на тому, що у новому податковому повідомленні-рішенні № 000016/0706 від 06.01.2021, яке було складене ГУ ДПС в Івано-Франківській області, внаслідок скасування Державною податковою службою України попереднього рішення про застосування штрафних санкцій № 0001480706 від 02 жовтня 2020 року, відповідач змінив не лише форму самого рішення, але його зміст.
Так, у рішенні про нарахування штрафних санкцій від 02.10.2020 № 0001480706 контролюючий орган посилається на Закон України (що взагалі не був чинний на час перевірки), а саме ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів», а у новому податковому повідомленні-рішенні від 06.01.2021 №000016/0706 контролюючий орган посилається на інший Закон України, а саме ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального» (далі - Закон №481/95-ВР), тим самим змінено норми і підстави притягнення до відповідальності.
Порядок застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 2 червня 2003 року № 790, за приписами п.5 якого підставою для прийняття рішення про застосування фінансових санкцій є, зокрема, акт перевірки додержання суб`єктом господарювання встановлених законодавством вимог, обов`язкових для виконання під час здійснення оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, складений органом, що видав ліцензію, у якому зазначається зміст порушення і конкретні порушені норми законодавства.
Окрім того, у податковому повідомленні-рішенні від 06.01.2021 №000016/0706 відповідач неправильно зазначив код ЄДРПОУ ПФГ «Поточите», а саме у формі С податкового повідомлення-рішення у графі код ЄДРПОУ відповідач вказав неіснуючий код - 3752953, хоча ПФГ «Поточище» присвоєний код: 03752953.
Зазначена помилка коду не дає правильно встановити суб`єкта правопорушення.
Згідно чинного законодавства України склад правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких таке діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Він утворює в собі: а) об`єкт; б) об`єктивну сторону; в) суб`єкт; г) суб`єктивну сторону.
Отже, тільки за наявності складу правопорушення особа, яка його вчинила, може бути притягнута до відповідальності. А тому за відсутності складу правопорушення відсутня і відповідальність.
Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги вище зазначених обставин.
Також, у процесі розгляду справи сторона апелянта-позивача звертала увагу суду на наступні факти:
Відповідач під час проведення фактичної перевірки ПФГ «Поточище» на предмет зберігання пального без відповідної ліцензії не проводив жодних дій (замірів) щодо встановлення (фіксування) залишків пального в цистернах чи ємностях, які знаходиться на території ПФГ «Поточище». Даний факт у судовому засіданні підтвердив особисто представник відповідача, який вказав, що контролюючий орган при проведенні фактичної перевірки ПФГ «Поточище» не проводив замірів пального в цистернах.
Натомість Головне управління ДПС в Івано-Франківській області у своєму акті № 090253 від 03.09.2020 про результати фактичної перевірки (2.2.15) вказує, що господарство з квітня поточного року отримало через пересувні акцизні склади значні обсяги пального в кількості 56360 л. Проте, у даному акті відсутні відомості про способи визначення кількості такого палива, про які вказує відповідач у своєму акті.
Єдиним способом, на підставі якого відповідач встановлював наявність зберігання ПФГ «Поточище» пального були акцизні (видаткові) накладні про придбання пального. Сторона апелянта-позивача у своїх поясненнях наголошувала суду першої інстанції, що акцизні (видаткові) накладні не є доказом того, що ПФГ «Поточище» фактично зберігало пальне. Дані накладні свідчать лише про факт придбання (купівлі) пального, яке воно використовувало у власній господарській діяльності.
Як наслідок дані акцизні (видаткові) накладні не є доказом того, що апелянт-позивач зберігав у своєму господарстві пальне. Єдиним можливим фактом фіксації зберігання пального у цистернах, які знаходяться на території ПФГ «Поточище», могло б бути проведення контролюючим органом замірів пального у вказаних цистернах з використанням спеціальних приладів для визначення залишків пального. Однак відповідач не вжив таких заходів і тим самим не зафіксував факт зберігання пального.
Відповідач під час проведення фактичної перевірки ПФГ «Поточище» на предмет зберігання пального не проводив заміри пального в паливних баках сільськогосподарської техніки, яку у своїй діяльності використовує апелянта-позивача. Даний факт у судовому засіданні підтвердив особисто представник відповідача, який вказав, що контролюючий орган при проведенні фактичної перевірки ПФГ «Поточище» не проводив замірів пального в паливних баках транспортних засобів і сільгосптехніки.
При цьому, апелянт звертає увагу на те, що ним неодноразово наголошувалось суду першої інстанції, що у своїй діяльності використовує 21 одиницю техніки. А отримане від контрагента пальне доставлялось через пересувні акцизні склади безпосередньо у паливні баки сільськогосподарської техніки для використання його у власних потребах.
Як наслідок зберігання залишків пального в паливних баках транспортних засобів не потребує отримання ліцензії на право зберігання пального у розумінні вимог Закону України № 481 «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального».
Не провівши контрольні заміри пального в баках техніки, яку використовує ПФГ «Поточище», контролюючий орган не встановив факт, де саме зберігалось пальне. Як наслідок твердження відповідача про зберігання господарством пального без ліцензії є безпідставні та не підтверджені жодними доказами.
Відповідач під час проведення фактичної перевірки ПФГ «Поточище» не проводив відібрання з цистерн (ємностей), які у своїй господарській діяльності використовує господарство, зразків розчину (суміші) на предмет його дослідження та встановлення, що даний розчин чи суміш є дизельним паливом чи іншим паливно-мастильним матеріалом. Жодних висновків експертиз чи інших документів, які б підтверджували, що в даних цистернах знаходиться пальне відповідач суду не надав, що в свою чергу свідчить про те, що контролюючий орган не належним чином довів факт зберігання ПФГ «Поточище» пального у ємностях, які є на його території.
Доводи податкового органу про те, що на території підприємства є ємність для пального, а тому позивач у цій ємності зберігав пальне, не варто приймати до уваги, оскільки відповідачем не перевірялось чи зберігалось в ємності пальне та чи така ємність перебуває на балансі позивача.
Фактично такі твердження є лише припущеннями відповідача, які не підтверджено відповідними належними та допустимими доказами.
Також під час проведення перевірки відповідач не встановив чи перебувають цистерни (ємкості) на балансі ПФГ «Поточище» та чи є вони стаціонарними спорудами.
Натомість Головне управління ДПС в Івано-Франківській області у своєму акті № 090253 від 03.09.2020 про результати фактичної перевірки (2.2.15) вказує, що пальне зберігається на складі пального господарства, що налічує 8 резервуарів, зокрема 2 резервуари ємністю 50 м. куб, 3 резервуари ємністю 25 м. куб, 3 резервуари ємністю 10 м. куб.
Така встановлена контролюючим органом інформація не відповідає дійсності, оскільки апелянт-позивач у своїй діяльності використовує 6 ємностей загальним об`ємом 180 м. куб. Це в свою чергу свідчить про той факт, що відповідач жодним чином не оглядав дані ємності, не перевіряв чи є в них паливо, не проводив у них заміри та не встановив чи є дані ємності стаціонарними.
Згідно роз`яснень Державної фіскальної служби України, які викладені у індивідуальній податковій консультації № 3814/6/99-99-12-02-02-15/ІПК, - таким чином, у розумінні Закону № 481, суб`єкту господарювання необхідно отримати ліцензію для здійснення зберігання пального у стаціонарних цистернах/ємностях.
З вказаної вище інформації ДФС України можна зробити висновок, що отримувати ліцензію на право зберігання пального суб`єкт господарювання повинен тільки для стаціонарних цистерн/ємностей.
Однак, відповідач під час перевірки не встановив чи відносяться дані ємності до стаціонарних і тим самим не довів факт, що апелянт-позивач зберігав пальне без ліцензії.
У акті № 090253 від 03.09.2020 про результати фактичної перевірки Головне управління ДПС в Івано-Франківській області зазначає, що ПФГ «Поточище» зберігає пальне без реєстрації акцизного складу.
У відповідності до вимог статті 1 Закону України №481/95-ВР місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.
Згідно п. 14. ст.14 ПК України у цьому Кодексі поняття вживаються в такому значенні: 14.1.6 не є акцизним складом:
а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;
б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;
в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;
г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;
ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.
Враховуючи те, що апелянт-позивач є платником податку четвертої групи та у своїй діяльності використовує 6 ємностей загальним об`ємом 180 м. куб., то йому не потрібно реєструвати акцизний склад.
Про всі вище зазначені факти, сторона апелянта-позивача повідомляла суд. Однак суд не взяв їх до уваги.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.  
Судом першої інстанції встановлено, що Приватне фермерське господарство «Поточище» зареєстроване як юридична особа 17.07.2003, основний вид діяльності 01.11 – вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.
Посадовими особами Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, на підставі направлень на перевірку від 13.08.2020 за №1084 та №1085, виданих Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області, та наказу відповідача від 13.08.2020 за №750, проведено фактичну перевірку Приватного фермерського господарства «Поточище», за результатами якої складено акт (довідку) про результати фактичної перевірки №090523 від 03.09.2020 (реєстраційний номер №574/09/04/РРО03752953), згідно якого зафіксовано допущене позивачем порушення, а саме зберігання пального без наявності ліцензії в період з 01.04.2020 по 27.08.2020.
З огляду на встановлене, 02.10.2020 податковим органом відповідно до абзацу 8 частини 2 статті 17, статті 20 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» прийнято рішення №0001480706, яким застосовано штрафні санкції до позивача у розмірі 500000 грн. 
Позивач 20.10.2020 оскаржив таке рішення відповідача в адміністративному порядку до Державної податкової служби України скаргу і рішенням від 31.12.2020 за №37073/6/99-07-06-03-02-06 ДПС України скасувала рішення відповідача за №0001480706 від 02.10.2020 та зобов`язала Головне управління ДПС в Івано-Франківській області винести нове податкове повідомлення-рішення на підставі акта перевірки №090523 від 03.09.2020.
06.01.2021 податковим органом згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до абз. 9 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» прийнято податкове повідомлення-рішення за №000016/0706, яким застосовано суму штрафних санкцій до позивача в розмірі 500 000 грн.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до підпункту 62.1.3. пункту 62.1 статті 62 ПК України податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Згідно з пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
У відповідності до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Пунктом 80.1 статті 80 ПК України встановлено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Відповідно до п.81.1 ст.81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки та службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Згідно з підпунктами 80.2.2 та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:
- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;
- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
Отже, контролюючий орган має право провести фактичну перевірку в разі наявності інформації, яка свідчить про можливе порушення платником податків законодавства щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Колегія суддів зазначає, що як вбачається зі змісту наказу податковий орган покликається лише на загальні норми ст. 80 ПК України, а не конкретні підстави проведення такої перевірки. У наказі відсутні будь-які посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, у наказі не відображено в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності позивача вимогам чинного законодавства, на підставі яких відомостей або документів були встановлені факти можливі порушення платником податків законодавства, сумнівність яких саме операцій була встановлена податковим органом.
Проте, суд першої інстанції не надав належну оцінку, при розгляді даної справи, вказаній обставині. 
Відповідно до ст. 1 Закону №481/95-ВР ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.
Згідно ст. 15 Закону №481/95-ВР зберігання пального здійснюється суб`єктами господарювання всіх форм власності за наявності ліцензії.
Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.
Відповідно до Переліку органів ліцензування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 609 від 05.08.2015 (в редакції станом на 02.07.2020), видача ліцензій на зберігання пального віднесено до повноважень територіальних органів ДФС.
Згідно з частиною 1 статті 16 Закону № 481/95-ВР контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України. Контроль за дотриманням вимог відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства до малих виробництв виноробної продукції здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпечності та окремих показників якості харчових продуктів.
Відповідальність за порушення норм цього Закону визначена статтею 17 Закону №481/95-ВР. Так, за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.
До суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі зберігання пального без наявності ліцензії – 500 000 грн.
Як вбачається з матеріалів справи позивач отримав ліцензію на зберігання пального 28.08.2020. Відтак, у період з квітня 2020 року до дати проведення перевірки зберігання пального здійснювалось ПФГ «Поточище» за відсутності ліцензії.
Як уже зазначено вище, посадовими особами Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, 25.08.2020 проведено фактичну перевірку Приватного фермерського господарства «Поточище», за результатами якої складено акт (довідку) про результати фактичної перевірки №090523 від 03.09.2020 (реєстраційний номер №574/09/04/РРО03752953). Згідно вказаного акту встановлено порушення, а саме зберігання пального без наявності ліцензії в період з 01.04.2020 по 27.08.2020.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в письмових поясненнях (а.с.95), головний бухгалтер ПФГ «Поточище» ОСОБА_1 вказала, що позивачем здійснено закупівлю пального в значних кількостях. На дату початку перевірки - 25.08.2020, ПММ зберігаються на складі ПММ господарства в наступних ємностях: дизельне пальне у 2 резервуарах по 50 м. куб., бензин в резервуарі ємністю 25 м. куб., масло в резервуарі ємністю 10 м. куб. Згідно даних бухгалтерського обліку залишки ПММ станом на 25.08.2020 становлять: дизпаливо - 44290 л., бензин А92 - 7730 л., масло - 4340 л. Акцизний склад не реєструвався, ліцензії на право зберігання пального не отримувались. Вказане підтверджується відомістю (додаток №3 до акту) про результати перевірки щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів (товарно-матеріальних цінностей) станом на 25.08.2020 господарської одиниці ПФГ «Поточище».
Крім того, наявність резервуарів для зберігання пального не заперечується позивачем, та підтверджується довідкою №27 від 28.08.2020, виданою ПФГ «Поточище» про те, що паливно-мастильні матеріали зберігаються в ємностях резервуарів місткістю 179 950 л., кількість резервуарів 7 штук.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що контролюючим органом правомірно встановлено факт зберігання пального ПФГ «Поточище» без наявності ліцензії на право такого зберігання.
Однак, суд апеляційної інстанції з такими доводами суду першої інстанції не погоджується. 
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що покликаючись на пояснення  головного бухгалтера ПФГ «Поточище» ОСОБА_1 суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що згідно ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вказані пояснення були надані податковому органу, суд же не допитував  головного бухгалтера ПФГ «Поточище» ОСОБА_1 в якому свідка з дотриманням процедур встановлених процесуальним законом. 
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідач під час проведення фактичної перевірки ПФГ «Поточище» на предмет зберігання пального без відповідної ліцензії не проводив жодних дій (замірів) щодо встановлення (фіксування) залишків пального в цистернах чи ємностях, які знаходиться на території ПФГ «Поточище» та не проводив заміри пального в паливних баках сільськогосподарської техніки, яку у своїй діяльності використовує позивача. Даний факт у суді першої інстанції підтвердив представник відповідача, який вказав, що контролюючий орган при проведенні фактичної перевірки ПФГ «Поточище» не проводив замірів пального в цистернах і в паливних баках транспортних засобів і сільгосптехніки. 
Крім того, Головне управління ДПС в Івано-Франківській області у акті № 090253 від 03.09.2020 про результати фактичної перевірки (2.2.15) вказує, що господарство з квітня поточного року отримало через пересувні акцизні склади значні обсяги пального в кількості 56360 л. Проте, у даному акті відсутні відомості про способи визначення кількості такого палива, про які вказує відповідач у своєму акті, не встановлено способу зберігання такого.
Єдиним способом, на підставі якого відповідач встановлював наявність зберігання ПФГ «Поточище» пального були акцизні (видаткові) накладні про придбання пального. Однак акцизні (видаткові) накладні не є достатнім доказом того, що ПФГ «Поточище» фактично зберігало пальне. Дані накладні свідчать лише про факт придбання (купівлі) пального, яке воно використовувало у власній господарській діяльності.
Контролюючим органом не проводились заміри пального у вказаних вище цистернах з використанням спеціальних приладів для визначення залишків пального. Відповідач не зафіксував факт зберігання пального.
При цьому, згідно матеріалів справи господарство у своїй діяльності використовує 21 одиницю техніки. А отримане від контрагента пальне доставлялось через пересувні акцизні склади безпосередньо у паливні баки сільськогосподарської техніки для використання його у власних потребах. А зберігання пального в паливних баках транспортних засобів не потребує отримання ліцензії на право зберігання пального у розумінні вимог Закону України № 481 «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального».
Отже, доводи податкового органу про те, що на території підприємства є ємність для пального, а тому позивач у цій ємності зберігав пальне, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не перевірялось чи зберігалось в ємності пальне та чи така ємність перебуває на балансі позивача.
Фактично усі твердження відповідача є лише припущеннями, які не підтверджено відповідними належними та допустимими доказами.
Також, під час проведення перевірки відповідач не встановив чи перебувають цистерни (ємкості) на балансі ПФГ «Поточище» та чи є вони стаціонарними спорудами.
Головне управління ДПС в Івано-Франківській області у акті № 090253 від 03.09.2020 про результати фактичної перевірки (2.2.15) вказує, що пальне зберігається на складі пального господарства, що налічує 8 резервуарів, зокрема 2 резервуари ємністю 50 м. куб, 3 резервуари ємністю 25 м. куб, 3 резервуари ємністю 10 м. куб. Однак відповідач під час перевірки не встановив чи відносяться дані ємності до стаціонарних і тим самим не довів факт, що позивач зберігав пальне без ліцензії. Крім того, як уже зазначалось вище, згідно довідки №27 від 28.08.2020, виданою ПФГ «Поточище» паливно-мастильні матеріали зберігаються в ємностях резервуарів місткістю 179 950 л., кількість резервуарів 7 штук. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до вимог статті 1 Закону України №481/95-ВР місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.
Згідно п. 14. ст.14 ПК України у цьому Кодексі поняття вживаються в такому значенні: 14.1.6. не є акцизним складом:
а)          приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;
б)          приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;
в)          приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;
г)          паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;
ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.
Оскільки позивач є платником податку четвертої групи та у своїй діяльності використовує ємності загальним об`ємом 179 950 л., то йому не потрібно реєструвати акцизний склад.
Вказані обставини залишені судом першої інстанції поза увагою.
Оскільки податковим органом не наведено в акті перевірки, та не підтверджено в суді належними та допустимими доказами факту порушення позивачем вимог ст. 15 Закону України №481/95-ВР, то відповідно застосування положень ст. 17 вказаного Закону є передчасним. 
З приводу доводів апелянта, про те, що у податковому повідомленні-рішенні від 06.01.2021 №000016/0706 відповідач неправильно зазначив код ЄДРПОУ ПФГ «Поточите», а саме у формі С податкового повідомлення-рішення у графі код ЄДРПОУ відповідач вказав неіснуючий код - 3752953, хоча ПФГ «Поточище» присвоєний код: 03752953, то суд апеляційної інстанції вважає, що вказана обставина не є підставою для скасування судового рішення, а є опискою при прийнятті відповідачем рішення.
Крім того, щодо тверджень позивача щодо повторного притягнення до відповідальності оскаржуваним рішенням, то суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, вірно вважав, що оскаржене рішення не є повторним, та жодним чином не свідчить про те, що за одне порушення ПФГ «Поточище» притягнуто до відповідальності двічі.
Враховуючи встановлені обставини справи в сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, а позовні вимоги – задовольнити.  
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Приватного фермерського господарства «Поточище» задовольнити, скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 26 травня 2021 року по справі № 300/588/21.
Прийняти нову постанову, якою позов Приватного фермерського господарства «Поточище» задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби України в Івано-Франківській області від 06 січня 2021 року № 000016/0706 щодо застосування штрафу. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби України в Івано-Франківській області (ЄДРПОУ 43142559) на користь Приватного фермерського господарства «Поточище» (ЄДРПОУ 03752953) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 11250 (одинадцять тисяч двісті п`ятдесят) гривень. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	О. О. Большакова  	
Повне судове рішення складено 26.10.2021.