СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року                                м. Харків                    Справа № 917/501/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя  Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Дзюби А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вх. №2248П/2 Х/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.06.2021 у справі № 917/501/21, ухвалене у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Киричук О.А.; повне рішення складено 22.06.2021, 
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,
до Комунального виробничого підприємства "Теплоенерго" м.Горішні Плавні", м.Горішні Плавні Полтавської області,
про стягнення 344524,56 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 22.06.2021 частково задоволено позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". Стягнуто з Комунального виробничого підприємства "Теплоенерго" м.Горішні Плавні" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у сумі 63283,79 грн, 3 % річних у сумі 100311,86 грн, інфляційні втрати у сумі 117645,13 грн, витрат по сплаті судового збору у сумі 5 167,87 грн. В іншій частині позову - відмовлено.
Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з рішенням не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 22.06.2021 у даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 63283,78 грн та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги НАК "Нафтогаз України" щодо стягнення неустойки у сумі 63283,78 грн задовольнити. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"  (вх. №2248П/2 Х/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.06.2021 у справі № 917/501/21 та призначено її до розгляду на 19 жовтня 2021 року, про що повідомлено учасників справи в порядку статей 120, 268 ГПК України.
У судове засідання Східного апеляційного господарського суду 19.10.2021 учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені частиною першою статтею 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.
З матеріалів справи вбачається, що 24.09.2019 між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним виробничим підприємством "Теплоенерго" м.Горішні Плавні" укладений договір постачання природного газу  № 6117/1920-БО-24 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити споживачу природний газ, а споживач зобов`язався прийняти його та оплатити на умовах цього договору (п. 1.1 договору) (а.с.21-29).
За умовами пункту 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.
Відповідно до пункту 2.1 цього договору встановлено, що постачальник передає споживачу у жовтні 2019 - квітні 2020 року зумовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 2183,984 тис.куб.м, в тому числі по місяцях: жовтень 2019 року - 1,269 тис.куб.м, листопад 2019 року- 309,829 тис.куб.м, грудень 2019 року - 576,972 тис.куб.м, січень 2020 року - 347,327 тис.куб.м, лютий 2020 року - 408,260 тис.куб.м, березень 2020 року - 362,348 тис.куб.м, квітень 2020 року - 177,979 тис.куб.м, всього - 2183,984 тис.куб.м.
За умовами додаткової угоди від 30.04.2020 № 8 до договору постачання природного газу від 24.09.2019 №6117/1920-БО-24 сторони домовились, що замовлений відповідачем обсяг (об`єм) природного газу на травень 2020 року становить 12,00 тис. куб. м, червень 2020 року - 0, липень 2020 року - 0, серпень 2020 року - 0, вересень 2020 року - 12,00 тис.куб.м (а.с. 37).
Відповідно до пункту 3.8 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі. Споживач в акті приймання-передачі природного газу зазначає виключно той обсяг, який відповідає обсягам газу, які були використані споживачем в той період (періоди), коли споживач був включений до Реєстру постачальника, що підтверджується споживачем в акті приймання-передачі газу. В акті приймання-передачі природного газу ціна за природний газ має відповідати ціні, зазначеній в прейскуранті на відповідний період, також має бути врахований тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розділ 4 цього договору).
Споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий період свідчить про повне виконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором в частині постачання природного газу у відповідному розрахунковому періоді (п. 3.11 договору).
За умовами пункту 4.2 договору ціна за 1000 тис.куб.м природного газу визначається сторонами щомісяця шляхом підписання додаткової угоди на підставі прейскуранту.
В подальшому, до договору від 24.09.2019 №6117/1920-БО-24 сторонами укладено додаткові угоди від 22.10.2019 №1, від 12.11.2019 №2, від 09.12.2019 №3, від 23.12.2019 №4, від 28.01.2020 №5, від 24.02.2020 №6, від 23.03.2020 №7, від 30.04.2020 №8, від 22.05.2020 №9, від 22.07.2020 №10, якими доповнено пункт 4.2 договору та визначено ціну природного газу з 01.10.2019 по 31.10.2019 у сумі 5127,3125 грн (з ПДВ), з 01.11.2019 по 30.11.2019 у сумі 5878,80 грн (з ПДВ), з 01.12.2019 по 31.12.2019 у сумі 5132,035 грн (з ПДВ), з 01.01.2020 по 31.01.2020 у сумі 5580,00 грн (з ПДВ), з 01.02.2020 по 29.02.2020 у сумі 4737,60 грн (з ПДВ), з 01.03.2020 по 31.03.2020 у сумі 4075,20 грн (з ПДВ), з 01.04.2020 по 30.04.2020 у сумі 3476,40 грн (з ПДВ), з 01.05.2020 по 31.05.2020 у сумі 2730,86 грн (з ПДВ), з 01.07.2020 по 31.07.2020 у сумі 2757,036 грн (з ПДВ) (а.с.30-41).
Відповідно до пункту 5.1 договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу. В будь-якому випадку споживач повинен зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 договору (п.п. 2 п. 5.3 договору).
Відповідно до пункту 7.1 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.
У разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 14,2 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 7.2 договору в редакції додаткової угоди від 28.01.2020 №5) (а.с. 34).  
За умовами пункту 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.
Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою і діє в частині постачання природного газу до 30 вересня 2020 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1 договору в редакції додаткової угоди від 22.07.2020 № 10 (а.с.39-40).
За твердженням позивача, у період з жовтня 2019 року по квітень 2020 року на виконання умов договору передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 7211606,30 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а.с. 42-47).
Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором поставки природного газу від постачання природного газу від 24.09.2020 № 6117/1920-БО-24 в частині здійснення оплати за отриманий природний газ виконав у повному обсязі, однак з порушенням строків, що підтверджується виписками банку по рахунку позивача.
У квітні 2021 року позивач - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", звернувся до Господарського суду Полтавської області із позовом, в якому на підставі умов договору та із посиланням на приписи частини 2 статті 625 ЦК України заявив до стягнення з відповідача заборгованості у загальній сумі 344524,56 грн, з яких: пеня у сумі 126567,57 грн за період з 26.11.2019 по 17.04.2020, 3% річних у сумі 100311,86 грн, нарахованих за період з 26.11.2019 по 23.12.2020; інфляційних втрат у сумі 117645,13 грн, нарахованих за період з листопада 2019 по квітень 2020 року (а.с.1-8).
Заперечуючи проти позовних вимог НАК "Нафтогаз України" відповідач подав до суду першої інстанції відзив на позов (вх. № 4802), в якому просив, зокрема, зменшити розмір пені на 90% (а.с.65-68). В обґрунтування наявності підстав для зменшення пені на підставі статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України, відповідач зазначив про такі обставини: Комунальне виробниче підприємство "Теплоенерго" м.Горішні Плавні" є підприємством комунальної власності, власником якого є територіальна громада міста в особі міської ради; предметом діяльності підприємства відповідача є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачам в м. Горішні Плавні, значна частина яких становить населення (86%) та бюджетні установи й організації (10%); відсутність у відповідача основного боргу за укладеним між сторонами договором; порушення виконання зобов`язання за цим договором не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин; фінансове становище відповідача, загальна економічна ситуація, яка склалась в країні, високий ступінь інфляційних процесів в економіці країни. 
22.06.2021 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у сумі 63283,78 грн з підстав, зазначених вище (а.с.100-104).
Вказане рішення місцевого господарського суду в частині зменшення розміру неустойки до 63283,79 грн, з посиланням на ст. 233 ГК України, ст. 509 ЦК України, рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013, мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують понесення позивачем збитків або можливість їх понесення позивачем у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором. А тому, враховуючи статус відповідача, соціальну спрямованість його діяльності по безперебійному забезпеченню тепловою енергією населення, підприємств, установ та організацій, взявши до уваги майновий (фінансовий) стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та баланс їх інтересів, значний розмір стягнутої суми боргу і значний розмір нарахованої і пред`явленої до стягнення пені, ступінь виконання відповідачем зобов`язань за укладеним договором, суд першої інстанції встановив наявність підстав для зменшення розміру пені на 50%.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме приписів статті 233 Господарського кодексу України, не врахування майнових інтересів позивача, оскільки несвоєчасність оплати контрагентів позивача перешкоджає виконанню покладених на нього державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів; нараховані штрафні санкції не є надмірно великими у порівнянні з невиконаним відповідачем грошовим зобов`язанням, а скрутне матеріальне становище відповідача та постачання природного газу бюджетним організаціям не є винятковим випадком для зменшення розміру неустойки. До того ж, на думку позивача, судом не з`ясовано питання понесення Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" збитків у зв`язку із неналежним виконанням умов договору.  
Відповідно до вимог частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно, рішення суду, з урахуванням вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України, розглядається лише в оскаржуваній частині, а саме в частині зменшення штрафних санкцій до 50%. Відповідна позиція узгоджується, зокрема, із висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №913/64/18 від 07.11.2018. В інших частинах прийняте судове рішення не оскаржуються жодною із сторін.
Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.
Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені.
Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Як вказав Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.
Водночас зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. 
У постанові від 29.09.2021 у справі № 918/867/19 Верховний Суд зазначив, що майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені (пункт 14 цієї постанови).
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 №914/1888/19, від 26.01.2021 №916/880/20, від 23.01.2021 №921/580/19, від 26.01.2021 №916/880/20.
Таким чином, реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, суди повинні виходити з фактичних обставин, встановлених у кожній справі на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким повинна надаватися оцінка згідно з вимогами ст. 86 ГПК України, тобто судами повинні досліджуватися конкретні обставини справи щодо ступеня виконання умов договорів, розміру заборгованості, майнового стану сторін тощо.
З огляду на наведене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, відповідно до конкретних обставин цієї справи, зробив правильні висновки про можливість зменшення пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України, зважаючи на: (1) ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором (вся сума основного боргу погашена відповідачем в повному обсязі); (2) відсутність доказів понесення позивачем збитків саме внаслідок порушення відповідачем грошових зобов`язань; (3) правовий статус відповідача, основним різновидом господарської діяльності якого є постачання теплової енергії та гарячої води населенню та бюджетним установам/організаціям, і те, що основним споживачем послуг відповідача з централізованого теплопостачання являється населення, також беручи до уваги суспільну необхідність господарської діяльності відповідача та її соціальну спрямованість.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що окрім стягнення штрафних санкцій, позивачем було застосовано до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства.
Отримання кредитором 3% річних та суми інфляційних втрат оцінюється судами як сума, яка поряд з пенею, компенсує кредитору шкоду, завдану порушенням боржника (відповідна позиція є усталеною і міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №925/1137/19, Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 14.04.2021 у справі № 923/587/20). Така позиція зумовлена тим, що пеня, компенсація 3% річних та інфляційних втрат виконують функцію компенсації збитків, завданих кредитору порушенням зобов`язання.
Відповідно, присудження кредитору 3% річних та інфляційних втрат дозволяє суду зменшити розмір пені.
В той же час, нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, а стягнення з відповідача пені у повному обсязі, не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання.
При цьому суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний господарський суд, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення клопотання відповідача (який просив зменшити розмір пені на 90% від заявленої суми) та присудження до стягнення 50% від належної до стягнення суми пені, що з урахуванням обставин справи, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також є засобом недопущення використання пені як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.
Аргументи скаржника стосовно того, що суди, зменшуючи розмір штрафних санкцій, не оцінили, чи є цей випадок винятковим, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки, з огляду на те, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що суд користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.
Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення пені; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення пені. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення пені, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст.ст. 86, 236-238 ГПК).
Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені (п. 44, 47 постанови Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 914/416/20).
При цьому колегія суддів також зазначає, що в сукупності із об`єктивними обставинами, складної ситуації у державі та її економічного становища, обставини, на які посилався відповідач у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій, свідчать про їх винятковість, а отже вбачається наявність підстав у суду першої інстанції для часткового задоволення такого клопотання.
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення частини першої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України та зменшено розмір штрафних санкцій.
Отже, у цій справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку про можливість зменшення пені, який ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства та відповідає сформованій та сталій судовій практиці суду касаційної інстанції щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме у спорах про стягнення заборгованості з комунального підприємства за поставлений природний газ.
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 906/682/20, від 29.09.2021 у справі № 918/867/19.
Водночас колегія суддів відхиляє посилання позивача на те, що зменшення судом розміру пені завдає йому збитків, і при зменшенні пені суд не дослідив негативні наслідки, спричинені позивачеві, оскільки відповідно до норм статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Натомість, у справі, що розглядається, НАК "Нафтогаз України" не надав до місцевого господарського суду жодного доказу на підтвердження своїх тверджень про наявність ускладнень в його господарській діяльності і понесення ним збитків, зумовлених несвоєчасним виконання відповідачем умов договору, які свідчили б про погіршення його фінансового стану;
Посилання позивача на те, що відповідно до фінансової звітності підприємство зазначає збитків не свідчить про те, що відповідні дії відповідача призвели до зазначеного майнового стану, оскільки по-перше, відповідних доказів позивачем надано не було, по-друге, стягнення штрафних санкцій є мірою відповідальності, яка б за умов звичайного виконання договірних відносин зовсім би не настала.
Верховний Суд в своїй постанові від 24.07.2019 у справі №915/985/18 щодо подібних правовідносин зазначає що, досліджуючи питання можливості зменшення пені, суди правильно прийняли до уваги обставини, що вплинули на виконання зобов`язання, поведінку винної сторони, причини неналежного виконання зобов`язання та відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження завдання позивачу збитків.
Така ж правова позиція у вирішенні цього питання викладена Верховним Судом у постановах від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18.
Судова колегія, також, не бере до уваги твердження позивача про те, що право на зменшення неустойки (штрафу, пені) виникає у господарського суду виключно за наявності значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків і тільки у разі наявності такого перевищення суд може скористатися наданим йому процесуальним правом, з огляду на таке.
Тлумачення частини 3 статті 551 ЦК свідчить, що закон не передбачає вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов (розмір неустойки значно перевищує розмір збитків; за наявності інших обставин, які мають істотне значення), а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17, від 08.09.2021 у справі № 914/416/20.
Господарський кодекс України та Цивільний кодекс України містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але Господарський кодекс України вказує на неспівмірність розміру пені з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільний кодекс України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення (п. 28 постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
Аналіз вказаних норм (місця їх розташування у кодексах, зв`язку з іншими нормами) дає підстави для висновку, що за змістом частини 1 статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України під розміром збитків потрібно розуміти саме суму, на яку нараховано неустойку, зокрема пеню, а не будь-яку іншу суму збитків. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-473цс16 та постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що стягнення збитків є окремою грошовою вимогою і може не заявлятися кредитором, оскільки це вимагає доведення їх складу та розміру з боку кредитора, тоді як для стягнення штрафних санкцій кредитору потрібно довести лише факт прострочення, а заперечення вини покладається на боржника (постанови Верховного Суду від 31.03.2020 у справі №910/8698/19 та від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
При цьому на позивача у справі не покладається обов`язок з доведення (доказування) спричинення йому матеріальної або іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань. Тобто при стягненні неустойки шкода кредитору, завдана порушенням зобов`язання, презюмуються (її не треба доводити) і компенсується за рахунок неустойки (пункти 33, 34 постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).
У справі, яка переглядається, на момент звернення позивача до суду відповідач взагалі не мав заборгованості перед позивачем, а пеня нараховувалася за прострочення оплат, які були допущені у минулому. Враховуючи ці обставини, збитки кредитора від такого прострочення не можуть вважатися суттєвими, відтак зменшення судом розміру пені на 50% є співмірним та пропорційним завданим кредитору збиткам.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 914/416/20. 
При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені, врахувавши при цьому й інтереси позивача, частково задовольнивши подане відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки, зменшивши її розмір не на 90%, як просив останній, а на 50% від заявленої до стягнення суми.
За таких обставин, доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження в матеріалах даної справи та спростовуються вищенаведеним.
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи не призвели до задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскаржуваного судового акту, у зв`язку з чим рішення Господарського суду Полтавської області від 22.06.2021 у даній справі в оскаржуваній частині залишається колегією суддів без змін, як таке, що відповідає завданню господарського судочинства, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права та при повному з`ясуванню всіх обставин, що мають значення для вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Полтавської області від 22.06.2021 у справі №917/501/21 залишити без змін.
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 25.10.2021. 

Головуючий суддя                                                                         В.О. Фоміна
 
Суддя                                                                                               О.О. Крестьянінов  

Суддя                                                                                               О.В. Шевель