КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/14441/2021           
справа №755/19013/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2021 року                                                                                                          м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Арапіної Н.Є.
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, стягнення штрафу, -
встановив:
 
            В грудні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; стягнути 5000 грн штрафу.
 
            Вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 12 листопада 2019 року.
 
            З 22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 припинив проживати у квартирі АДРЕСА_1 , вивіз речі, участі у витратах не несе.
 
            Проте місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано у вказаній квартирі.
 
            29 травня 2020 року між сторонами укладено договір про поділ спільного майна подружжя, у який 14 серпня 2020 року внесено зміни. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .
 
            Відповідно до умов договору, ОСОБА_1 зобов`язався протягом трьох місяців знятись з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, проте такого зобов`язання не виконав.
 
            Посилаючись на припинення сімейних відносин, відсутність у ОСОБА_1 права власності на зазначену квартиру, тривале не проживання з 22 жовтня 2019 року, а також з огляду на умови договору, ОСОБА_3 звернулась до суду із цим позовом.
 
            Також просить стягнути передбачений договором штраф у розмірі 5000 грн у зв`язку із невиконанням вказаного зобов`язання.
 
            Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено, вирішено:
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , штраф за невиконання п. 6 договору про поділ спільного майна подружжя від 29 травня 2020 року у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.
 
Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Жигальською Ю.Ю. в інтересах ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.
 
Посилається на те, що квартира набута у шлюбі, шлюбного договору між сторонами не укладалось, відтак є спільним майном подружжя, яке не ділилось.
 
Щодо договору про поділ спільного сумісного майна подружжя зазначає, що ОСОБА_1 подано зустрічний позов про визнання його недійсним, проте судом його безпідставно повернуто. У зв`язку із цим ОСОБА_1 подано такий позов на загальних підставах.
 
Попри зазначене, вимоги ОСОБА_3 вважає незаконними з огляду на те, що сам по собі факт припинення сімейних відносин не позбавляє колишнього члена сім`ї користуватися займаним житловим приміщенням. Наводячи таку аргументацію, посилається на постанови Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, від 30 січня 2019 року у справі №441/667/17.
 
Вказує, що в квартирі не проживає з 12 травня 2019 року, проте в квартирі продовжує проживати спільна із позивачем дитина, яку він навідує. Рішенням про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням призведе до неможливості спілкування з дитиною.
 
Зазначає, що не створює ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою.
 
Представником позивача ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується доказами та показами останнього.
 
В частині доводів, що квартира є спільною сумісною власністю зазначає, що такі безпідставні, оскільки між подружжям укладено договір про поділ майна. Вказує, що оспорювання  цього договору не дає підстав уважати, що квартира не належить позивачу.
 
Інші доводи, зокрема і ті, що стосуються обставин спілкування з дитиною, уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на законі.
 
            В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала.
 
            Представник позивача ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
 
            Сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.
            
 Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Установлено, що з 12 серпня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 12 листопада 2019 року.
 
Сторони мають спільну дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Згідно даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 10 грудня 2020 року №236476577 ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору міни належить квартира  АДРЕСА_1 .
 
Місце проживання відповідача зареєстровано у вказаній квартирі.
 
Згідно даних акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 16 листопада 2020 року, що складений мешканцями квартир будинку та затверджений ОСББ "Воскресенська 12-Б", і це не заперечується відповідачем, останній в квартирі не проживає більше року.
 
   29 травня 2020 року між сторонами укладено договір про поділ спільного майна подружжя, у який 14 серпня 2020 року внесено зміни шляхом викладу його у новій редакції. Відповідно до умов цього договору квартира  АДРЕСА_1 переходить в особисту приватну власність ОСОБА_3 . 
 
Пунктом 6 договору визначено, що ОСОБА_1 у зв`язку із переходом права власності на квартиру  АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зобов`язується знятись з реєстраційного обліку місця проживання, яке зареєстровано у цій квартирі протягом трьох місяців з моменту укладення даного договору.
 
Пунктом 10 договору визначено штраф у розмірі 5000 грн у випадку невиконання умов пункту 6 договору.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач більше одного року у квартирі не проживає, відтак має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
 
В частин стягнення штрафу суд вказав, що такий передбачено умовами договору.
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до положень статей 379, 383 ЦК України:
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
 
Статтями 150 та 156 ЖК Української РСР визначено, що:
Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. 
Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Відповідно до положень статей 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України:
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно із положеннями статей 395, 401, 405, 406 ЦК України:
Речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
 
Предметом розгляду цієї справи є встановлення обставин про наявність у особи права користування житловим приміщенням. 
 
З матеріалів справи убачається, що квартира  АДРЕСА_1 набута у шлюбі, відтак мала статус спільного майна подружжя, проте згідно укладеного між сторонами договору про поділ спільного майна подружжя від 29 травня 2020 року, яким внесено зміни  14 серпня 2020 року, сторонами змінено режим спільного майна та цю квартиру визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 , що не суперечить чинному законодавству.
 
Разом з тим, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 втратив право на користування цим житлом у зв`язку із відсутністю без поважних причин понад один рік, є помилковими, оскільки до 29 травня 2020 року ОСОБА_1 уважався співвласником цього майна, отже пред`явлення  вимог на підставі статті 405 ЦК України є передчасним.
 
При цьому, само по собі зобов`язання ОСОБА_1 знятись з реєстраційного обліку місця проживання, яке зареєстровано у цій квартирі, протягом трьох місяців з моменту укладення  договору, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням згідно статті 405 ЦК України.
 
Разом з тим, в частині вирішення вимог про стягнення штрафу апеляційна скарга не містить відповідних доводів. Висновки суду щодо невиконання зобов`язання, обумовленого умовами договору, скаржником не спростовано.
 
Отже в цій частині апеляційним судом рішення суду першої інстанції залишається без змін.
 
Рішення суду в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, оскільки ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 14 грудня 2021 року.
 
Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

В.В. Соколова