ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 р.	Справа № 520/12607/21	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 (головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г.) по справі № 520/12607/21
за позовом     ОСОБА_1  
до    Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ,    Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) Ляшкевича Михайла Васильовича                  
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила:
- скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Ляшкевича М.В. від 30.06.2021 № 59029720 про відмову у державній реєстрації, щодо заяви № 46384116 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєструвати право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 відмовлено у відкритті провадження. Роз`яснено, що даний спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного висновку.
Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що предметом спору в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором (як суб`єктом владних повноважень), під час виконання покладених на нього законом публічно-владних управлінських функцій, встановленого законом порядку, прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Таким чином, вважає, що спір між ОСОБА_1 та державним реєстратором з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради має публічно-правовий характер і повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства. 
Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Ляшкевич М.В. (далі - відповідачі) не надали відзиви на апеляційну скаргу. 
Відповідно до  ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося.
З урахуванням ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що  18.02.2015 між  позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір позики валюти у розмірі 52 000 доларів США.
У цей же день між зазначеними вище особами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали ОСОБА_1 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 в забезпечення виконання зобов`язань з повернення їй боргу за договором позики.
У зв`язку із невиконанням грошових зобов`язань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - реєстрації права власності на вищевказану квартиру. 
30.06.2021 відповідачем прийнято рішення №59029720, яким відмовлено у державній реєстрації  права власності  на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 (а.с. 60).
Підставою для прийняття рішення зазначено, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує приватноправовий спір, у зв`язку з чим розгляд даної справи слід здійснювати не за правилами адміністративного судочинства.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Водночас, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 16.09.2020 у справі № 804/8836/17.
У цій справі спір виник стосовно відмови державного реєстратора у здійсненні реєстрації права власності, у зв`язку з тим, що документи, які надані для державної реєстрації прав, не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно регулюються, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону № 1952- IV державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Згідно з ч. 7 ст. 18 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права речові та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Вичерпний перелік підстав, для відмови у державній реєстрації прав визначений статтею 24 Закону № 1952- IV.
При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1952- IV відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.
Так, п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952- IV визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документом, що їх посвідчують.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Ляшкевича М.В. від 30.06.2021 № 59029720 було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1 з посиланням на те, що довідка від 22.06.2021 не містить відомостей про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності. Отже, подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом № 1952-IV. 
Відтак, спірні правовідносини обумовлені оскарженням дій державного реєстратора з приводу розгляду заяви позивача у контексті ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» .
Колегія суддів також враховує, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 18 листопада 2019 року у справі № 808/772/18 зазначила, що при визначенні юрисдикційності спору з державним реєстратором чи щодо оскарження дій державного реєстратора критерієм такого розмежування є предмет оскарження. Якщо позивач оскаржує дії державного реєстратора з приводу розгляду його заяви у контексті статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Вказана правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 02.03.2021 у справі № 200/985/19-а, яка враховується судом відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що спірні правовідносини не пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, а тому позов у справі підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Натомість, суд першої інстанції належним чином не визначив характер спору, суб`єктного складу правовідносин, предмету та підстав заявлених вимог, унаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо неналежності спору до юрисдикції адміністративного суду та передчасно відмовив у відкритті провадження, а отже допустив порушення норм процесуального права.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції на підставі ст.320 КАС України підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Щодо вимог апелянта вирішити питання про розподіл судових витрат, колегія суддів зазначає, що з урахуванням обставин, що склалися, за відсутності чіткого правового регулювання розподілу судових витрат саме в такому випадку процесуальним законом (ст.139 КАС України), необхідно керуватися принципом, за яким судові витрати несе та зі сторін, з вини якої такі витрати виникли.
При цьому, необхідно розрізняти судові рішення, якими вирішуються питання, пов`язані з процедурою розгляду адміністративної справи, та інші процесуальні питання, від рішень, якими вирішуються вимоги апеляційної чи касаційної скарги.
Закінчення розгляду справи є вирішення спору по суті судом першої, апеляційної або касаційної інстанції.
В даному випадку судом апеляційної інстанції прийнято рішення про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду, не вирішуючи при цьому спір по суті.
Таким чином, зважаючи на залежність розподілу судових витрат від наслідків розгляду справи по суті, слід дійти висновку про відсутність законодавчо визначених підстав для задоволення таких вимог апелянта на даному етапі розгляду справи.
Керуючись ст. ст. 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 по справі № 520/12607/21  скасувати.
Справу № 520/12607/21 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	О.А. Спаскін    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  25.10.2021 року