ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 р. 	Справа № 520/3016/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 (суддя: Спірідонов М.О., м. Харків)  по справі № 520/3016/21
за позовом               ОСОБА_1  
до              Військової частини НОМЕР_1                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту – відповідач), в якому просить суд визнати незаконною бездіяльність та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 підйомні допомоги за кожну дату прибуття до нового місця дислокації військової частини: 06.11.2017, 12.03.2018, 02.04.2018, 10.05.2018, 24.12.2018, виходячи з відповідного посадового окладу, окладу за військове звання та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що наказами командира військової частини НОМЕР_1 змінено місце дислокації військової частини, проте внаслідок незаконної бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу підйомної допомоги у зв`язку з передислокацією у складі військової частини, в порушення вимог чинного законодавства, позивач жодного разу відповідної підйомної допомоги не отримав.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 по справі № 520/3016/21 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 по справі № 520/3016/21 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що законодавець чітко розрізнив момент переїзду в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на посаду від моменту передислокації військової частини. Зазначає, що накази про передислокацію військової частини НОМЕР_1 на території проведення антитерористичної операції під час виконання позивачем військового обов`язку підписані повноважною особою та виконані в повному обсязі у визначені строки. Також зазначив, що на тимчасово окупованих територіях України, куди відбувалась передислокація Військової частини НОМЕР_1 , проводилась антитерористична операція, що унеможливлювало фактичний переїзд частини до нових будівель і споруд, а також внесення відповідних відомостей до ЄДРПОУ щодо місцезнаходження юридичної особи. 
Відповідач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, зазначив, що передислокація військової частини - зміна місця дислокації військової частини, а саме переміщення її з військового містечка, яке вона займає в одному населеному пункті, до іншого військового містечка іншого населеного пункту. Військова частина НОМЕР_1 свого постійного місця дислокації з моменту реєстрації як юридичної особи і по даний час не змінювала. Водночас, зазначив, що ОСОБА_1 не змінював місце роботи (навчання) протягом всього строку виконання військового обов`язку у складі військової частини НОМЕР_1 , а виконував бойове завдання у м.Курахове та АДРЕСА_2 у складі Військової частини НОМЕР_1 в зоні проведення антитерористичної операції, за що отримував відповідні надбавки за виконання особливо важливих завдань та особистий внесок в результати служби.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником бойових дій, про що останньому видано свідоцтво серія НОМЕР_4 від 21 листопада 2016 року.
Молодший сержант ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом на посаді командира відділення взводу радіаційного, хімічного, біологічного захисту роти радіаційного хімічного, біологічного захисту, виконував військовий обов`язок у складі Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_5 ) з 12.05.2017 до 16.05.2019.
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 12.05.2017 № 102, молодшого сержанта ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_5 (по особовому складу) від 28.04.2017 №72-РС на посаду командира відділення взводу радіаційного, хімічного, біологічного захисту роти радіаційного хімічного, біологічного захисту, який прибув для подальшого проходження служби із військової частини польова пошта НОМЕР_6 м. Курахове Донецької області, з 12 травня 2017 року зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення, наказано вважати таким, що з 12 травня 2017 року справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Встановлено оклад за посадою 685 гривень на місяць, шпк "старший сержант".
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.05.2019 №106 старшого сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта - командира відділення вогнеметного взводу роти радіаційного, хімічного, біологічного захисту, допущеного до тимчасового виконання вакантної посади командира вогнеметного взводу роти радіаційного, хімічного, біологічного захисту, звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 01.04.2019 №62-РС з військової служби в запас за статтею 26 частиною 5 пунктом 2 підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", наказано вважати таким, що 16 травня 2019 року приступив до здачі справ та посади, цього ж числа справи та посаду здав і направлено на зарахування на військовий облік до Шевченківського РВК м. Харків. Зараховано до оперативного резерву першої черги на посаду головного сержанта - командира відділення. З 16 травня 2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Як вбачається з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцем реєстрації Військової частини НОМЕР_1 з 2000 року є: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що командиром Військової частини НОМЕР_1 в період служби позивача приймалися накази: №94 від 06.11.2017, №52 від 12.03.2018, №67 від 02.04.2018, №99 від 10.05.2018, № 268 від 24.12.2018, відповідно до розпоряджень командирів військових частин щодо виконання бойового злагодження та відновлення військової частини місце дислокації військової частини змінювалося:
- наказом №94 від 06.11.2017 з м.Курахове Донецької області на м.Чугуїв Харківської області;
- наказом №52 від 12.03.2018 з м.Чугуїв Харківської області на с.Михайлівка Миколаївської області;
- наказом №67 від 02.04.2018 з с.Михайлівка Миколаївської області на м.Чугуїв Харківської області;
- наказом №99 від 10.05.2018 з м.Чугуїв Харківської області на м.Авдіївка Донецької області;
- наказом №268 від 24 12.2018 з м. Авдіївка Донецької області на м.Чугуїв Харківської області;
- наказом №99 від 10.05.2018 з м.Чугуїв Харківської області на м.Авдіївка Донецької області.
Позивач вважаючи, що вказані накази є підставою для виплати йому підйомної допомоги на кожну дату прибуття до нового місця дислокації військової частини: 06.11.2017 року, 12.03.2018 року, 02.04.2018 року, 10.05.2018 року, 24.12.2018 року, яка виплачена не була, звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та   відсутності правових підстав для   задоволення позовних вимог.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Частиною 2ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до преамбули Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній та політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
На підставі ч. 1 ст. 1-2 вказаного Закону, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 даного Закону, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
Пункт перший частини третьої статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначає, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується, зокрема, підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби (…).
Таким чином, зазначеним військовослужбовцям виплачується підйомна допомога в разі переїзду на нове місце військової служби в інший населений пункт за настання однієї із умов: у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу на термін навчання не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини. 
Порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцю в зв`язку з переїздом до місця служби в іншій місцевості визначався Інструкцією про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України 22.10.2001 №370.
Відповідно до пункту 1 вказаної Інструкції, особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам), військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі-військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.
В особливий період та під час проведення антитерористичної операції офіцерам і військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади до військових частин, що були сформовані в цей період (та яким не визначено пункту постійної дислокації), зі зміною місця проживання (від пункту попереднього місця проживання до пункту тимчасової дислокації військової частини), підйомна допомога виплачується один раз незалежно від подальшої зміни пункту тимчасової дислокації військової частини.
Відповідно до примітки до п. 1 зазначеної Інструкції, тут і в наступних пунктах Інструкції мається на увазі місце постійної дислокації військових частин і підрозділів, що встановлюється відповідними командирами (начальниками) в межах наданих їм прав.
Відтак законодавчо визначено два види дислокації для військових частин: постійну та тимчасову, які не є тотожними за своєю суттю.
Відповідно до Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 № 448 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 3 вересня 2013 року за № 1590/24122) (далі – Положення № 448), пунктом 1.2 розділу I дані визначення, зокрема, поняттям:
- передислокація військової частини, під яким розуміється зміна місця дислокації військової частини, а саме переміщення її з військового містечка, яке вона займає в одному населеному пункті, до іншого військового містечка іншого населеного пункту;
- військове містечко, під яким розуміється майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони.
З аналізу вказаних норм слідує, що в контексті спірних правовідносин під передислокацією військової частини розуміється зміна саме постійного місця розташування військової частини.
Так, судовим розглядом встановлено, що зміна постійного місця розташування Військової частини НОМЕР_1 не підтверджена даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Абзацом першим пункту 4.3 розділу IV Положення № 448 передбачено, що підставою для прийняття військових частин на квартирно-експлуатаційне забезпечення та зняття з квартирно-експлуатаційного забезпечення є наказ (директива) Міністерства оборони України (далі – МО України) стосовно формування, переформування і розформування військових частин або їх передислокації (переміщення).
Абзац перший пункту 4.7 розділу IV Положення № 448 визначає, що підставою для вивільнення військовою частиною фондів і території військового містечка є наказ (директива) МО України стосовно її розформування, переформування, передислокації (переміщення). Відповідний наказ (директиву) МО України щодо проведення організаційних заходів у Збройних Силах України до відома відповідної КЕВ (КЕЧ) та начальника гарнізону для призначення комісії з приймання (передачі) фондів і території військового містечка, квартирного майна та палива доводять органи військового управління, у підпорядкуванні яких перебувають такі КЕВ (КЕЧ) та військові частини.
Отже, передислокація військової частини відбувається за наказами Міністерства оборони України. 
Відповідних наказів стосовно ВЧ НОМЕР_1 Міністерством оборони України не приймалося, доказів зворотного позивачем до суду не надано, а судом в ході розгляду справи не встановлено.
З 30.03.2018 діє новий Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затверджений наказом МО України від 05.02.2018 № 45, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2018 р. за № 247/31699 (далі – Порядок № 45).
Підпунктом 7 пункту 4 Порядку № 45 визначено, що підйомна допомога та добові з урахуванням вимог пункту 1 цього Порядку також виплачуються: військовослужбовцям, які призначені на посади в іншу військову частину і прибули до неї в період її перебування поза пунктом постійної дислокації, підйомна допомога виплачується одноразово незалежно від подальшої зміни пункту тимчасової дислокації військової частини (в тому числі в разі повернення її до місця постійної дислокації).
Отже, підхід до визначення підстав виплати підйомної допомоги законодавцем не змінено: зміни пункту тимчасової дислокації військової частини та повернення її до місця постійної дислокації не віднесені до умов, за яких у військовослужбовця виникає право на отримання підйомної допомоги.
Так, з матеріалів справи встановлено, що позивач під час проходження служби був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
З матеріалів справи також встановлено, що позивач в період з 12.05.2017 до 16.05.2019 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_5 ): АДРЕСА_3 .
Колегія суддів зазначає, що апелянтом  також не надано доказів, що в період проходження служби у ВЧ НОМЕР_1 він користувався будь-яким житлом поза розташуванням військової частини, та в матеріалах справи такі докази відсутні.
З відзиву відповідача слідує, що ОСОБА_1 не змінював місце роботи протягом всього строку виконання військового обов`язку у складі військової частини НОМЕР_1 , а виконував бойове завдання у м. Курахове та АДРЕСА_2 у складі військової частини НОМЕР_1 в зоні проведення АТО, за що отримував відповідні надбавки за виконання особливо важливих завдань та особистий внесок в результати служби.
Враховуючи наведені вище норми права та обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, шо відповідач протиправної бездіяльності не допустив, діяв на підставі, в межах повноважень   та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст. ст.    229,    241,    243,    250,    308,    310,    311,    315,    316,    321,    322,    325,    327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 по справі № 520/3016/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк