Постанова
Іменем України
 
24 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 200/23603/15-ц
провадження № 61-2431св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., 
Тітова М. Ю. 
 
учасники справи:
позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовами - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 1» Дніпровської міської ради,
відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовами - ОСОБА_1 ,
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідач за зустрічним позовом - виконавчий комітет Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради,
особа, яка не брала участі у розгляді справи та яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 17 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

 

 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2002 року Комунальне житлово-ремонтне експлуатаційне виробниче підприємство Бабушкінського району м. Дніпропетровська, правонаступником якого є Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 1» Дніпровської міської ради (далі - КП «ЖЕП № 1»), звернулось до суду з позовом 
до ОСОБА_1 про виселення з двох житлових кімнат комунальної квартири АДРЕСА_1 .
 
У жовтні 2002 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 звернулись до суду 
із зустрічним позовом до КП «ЖЕП № 1», виконавчого комітету Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради про включення житлового приміщення 
до переліку службових, визнання права користування житловим приміщенням 
і зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення.
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 
2003 року в задоволенні позову КП «ЖЕП № 1» до ОСОБА_1 
про виселення відмовлено. 
 
Визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_5 право користування двома кімнатами площею 10 кв. м і 4,5 кв. м у квартирі 
АДРЕСА_1 . 
 
Зобов`язано КП «ЖЕП № 1» укласти з ОСОБА_1 договір найму на вказані приміщення. 
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_5 
про включення житлового приміщення до переліку службових відмовлено.
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 
2003 року переглядалось в апеляційному та в касаційному порядку й ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2003 року 
та ухвалою Верховного Суду України від 22 червня 2005 року залишено без змін.
 
У вересні 2017 року ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі в розгляді справи, звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2003 року.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 мотивувала тим, що згідно з договором дарування від 06 лютого 2001 року їй на праві власності належить 35/100 частин квартири, в якій за ОСОБА_1 і ОСОБА_5 рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2003 року визнано право користування двома кімнатами.
 
Цим же рішенням, на думку ОСОБА_3 , за ОСОБА_1 
і ОСОБА_5 визнано право на користування приміщеннями загального користування.
 
ОСОБА_3 вказувала, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про часткове задоволення позову, не визначивши належним чином коло відповідачів у справі.
 
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, 
з урахуванням ухвали Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2020 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 
2003 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог КП «ЖЕП № 1» до ОСОБА_1 про виселення відмовлено.
 
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_5 
до КП «ЖЕП № 1», виконавчого комітету Бабушкінської районної 
у м. Дніпропетровську ради відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції від 07 липня 2003 року, апеляційний суд виходив з того, що з лютого 2001 року ОСОБА_3 відповідно 
до договору дарування належить 35/100 частин квартир № 8 , № 9 та 
№ 10 за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як право користування 
на дві кімнати у квартирі № 10 оскаржуваним судовим рішенням визнано 
за ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , хоча ОСОБА_3 не залучалась 
до участі у справі, та дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково вирішив позов по суті, не визначивши належне коло відповідачів у справі.
 
Апеляційний суд вважав, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , яка не була залучена судом до участі 
у справі.
 
Мотивуючи прийняте рішення, апеляційний суд послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року у справі 
№ 295/507/15-ц (провадження № 61-30442св18).
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 як особа, 
що не брала участі у справі, подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просять скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року і залишити в силі рішення Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 07 липня 2003 року.
 
Особи, які подали касаційну скаргу, посилаються на порушення апеляційним судом норм процесуального права. Вказують на безпідставність висновків апеляційного суду про те, що ОСОБА_3 є належним відповідачем у справі.
 
Зазначають також, що ОСОБА_3 була достовірно обізнана 
як про виникнення у них права на проживання в житлових кімнатах спірної квартири, оскільки вони живуть у цій квартирі з 2000 року, так і про виникнення у них права користування цим житловим приміщенням відповідно до рішення суду. До того ж на час звернення з касаційною скаргою вони оформили право власності на виділені їм у користування житлові приміщення у порядку приватизації та на підставі договору довічного утримання, укладеного між ними та іншим співвласником житлових приміщень - ОСОБА_6 . Таким чином, вони є співвласниками 65/100 частин спірної квартири. 
 
Доводи інших учасників справи
 
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 
на касаційну скаргу, поданий її представником - адвокатом Шкляруком Д. С., 
в якому вона заперечує проти доводів скарги та вважає їх безпідставними, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року справу призначено 
до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження 
без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд встановив, що у липні 2002 року Комунальне житлово-ремонтне експлуатаційне виробниче підприємство Бабушкінського району 
м. Дніпропетровська, правонаступником якого є КП «ЖЕП № 1» як наймодавець звернулося з позовом до ОСОБА_1 про виселення із двох кімнат комунальної квартири АДРЕСА_1 .
 
У жовтні 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулися 
із зустрічним позовом до КП «ЖЕП № 1», виконавчого комітету Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради про включення житлового приміщення 
до переліку службових, визнання права користування житловим приміщенням 
і укладання договору найму житлового приміщення.
 
Згідно з договором дарування від 06 лютого 2001 року ОСОБА_3 належить 35/100 частин квартир 8 , 9 , 
10 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 93, 94).
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 
2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2003 року та ухвалою Верховного Суду України 
від 22 червня 2005 року, за ОСОБА_1 і ОСОБА_5 визнано право користування двома кімнатами площею 10 кв. м і 4,5 кв. м у квартирі 
АДРЕСА_1 .
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 07 липня 2003 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року за заявою про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами відкрито провадження.
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 
2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 24 листопада 2016 року 
про виправлення описки, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 
про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2003 року.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 
2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_3 
про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2003 року.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2017 року ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 
2017 року та ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 04 листопада 2015 року скасовано, питання щодо відкриття провадження 
за заявою про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами передано 
на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_3 
про перегляд рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 07 липня 2003 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.
 
У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до апеляційного суду 
з апеляційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 07 липня 2003 року.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2017 року ОСОБА_3 відмовлено у відкритті апеляційного провадження 
за її апеляційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 07 липня 2003 року. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 не брала участі у розгляді цієї справи і під час розгляду справи питання про її права та законні інтереси не вирішувалось, тому вона не наділена правом апеляційного оскарження рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2003 року згідно з частиною першою статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги).
 
Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2017 року скасовано та передано справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Мотивуючи постанову від 26 вересня 2019 року, касаційний суд послався 
на частину першу статті 358 ЦК України, якою передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, тому належними відповідачами за позовами про визнання права користування житловим приміщенням є власник (співвласники) спірного житлового приміщення.
 
За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_3 з лютого 2001 року належить 35/100 частин квартир № № 8 , 9 , 10 , а право користування житловими приміщеннями у квартирі № 10 визнано за відповідачами рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2003 року, Верховний Суд вказав на те, що апеляційний суд зробив помилковий висновок про відсутність у ОСОБА_3 права на апеляційне оскарження рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2003 року.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких 
не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, 
що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Оскільки касаційна скарга надійшла до суду 03 лютого 2020 року, то за таких обставин розгляд касаційної скарги Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалене у 2003 році, апеляційна скарга подана у вересні 2017 року.
 
Як вже зазначалось, згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних 
на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги 
та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи, та докази, що їх підтверджують.
 
Виходячи зі змісту статті 13, частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) правом апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції наділені, у тому числі й особи, які не брали участі 
у справі, за умови, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки.
 
Як встановив суд, згідно з договором дарування від 06 лютого 2001 року ОСОБА_3 належить 35/100 частин квартир 8 , 9 , 
10 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 93, 94).
 
Разом з тим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 07 липня 2003 року, зокрема, частково задоволено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до КП «ЖЕП № 1», виконавчого комітету Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, визнано 
за ОСОБА_1 і ОСОБА_5 право користування двома кімнатами, площею 10 кв. м і 4,5 кв. м, у квартирі 
АДРЕСА_1 .
 
Отже, на час ухвалення судом рішення від 07 липня 2003 року квартира 
АДРЕСА_1 перебувала у спільній частковій власності ОСОБА_3 і територіальної громади м. Дніпропетровська, поділ житлового приміщення в натурі між співвласниками не здійснювався.
 
Частиною першою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Отже, належними відповідачами за позовами про визнання права користування житловим приміщенням є власник (співвласники) спірного житлового приміщення.
 
Ураховуючи, що ОСОБА_3 з лютого 2001 року належить 35/100 частин квартир № 8 , № 9 , № 10 за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком апеляційного суду про те, що, ухваливши рішення від 07 липня 2003 року за результатами розгляду, зокрема, зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до КП «ЖЕП № 1», виконавчого комітету Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, 
без залучення до участі у справі іншого співвласника квартири № 10 - ОСОБА_3 , Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська дійшов помилкового висновку про часткове задоволення цього позову, не визначивши належне коло відповідачів у цій справі. 
 
Як правильно вказав апеляційний суд, суд першої інстанції рішенням 
від 07 липня 2003 року вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , яка не була залучена до участі у справі.
 
Касаційний суд погоджується й з висновком апеляційного суду про відмову 
в позові, оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до цивільного процесуального законодавства України не наділений повноваженнями залучати до участі у справі належного відповідача (співвідповідача), крім випадків процесуального правонаступництва (стаття 55 ЦПК України).
 
Отже, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суд не має права вирішувати питання 
про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, і це є порушенням норм процесуального права, яке тягне за собою безумовне скасування рішення суду (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України). 
 
Зважаючи на викладене, касаційний суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Доводи касаційної скарги спростовуються викладеним вище та не дають підстав для висновку про неправомірність прийнятого апеляційним судом судового рішення. Ці доводи зводяться до переоцінки висновків апеляційного суду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з дотриманням норм матеріального 
та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін. 
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді: | М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев
| В. М. Коротун   М. Ю. Тітов