ПОСТАНОВА 
Іменем України

15 грудня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 385/529/21
провадження № 22-ц/4809/1538/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л., учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2021 року у складі судді Ханас М. М. і

В С Т А Н О В И В :

       У квітні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19.07.2010 у розмірі 63 646,70 грн станом на 16.03.2021, а також судові витрати в розмірі 2 270 грн.
       Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 19.07.2010 та підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг (далі – Договір).
       Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй на ознайомлення в письмовій формі.
       Відповідно до виявленого бажання ОСОБА_1 було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт.
       Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитну картку та в подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50 000 грн.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач зобов`язалась повернути витрачену частину кредитного ліміту внесенням щомісячних платежів у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором.
ОСОБА_1 в порушення умов кредитного договору та вимог законодавства не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.
У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за Договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач, станом на 16.03.2021 має заборгованість в розмірі 63 646,70 грн, яка складається з:
-51 838,56 грн – заборгованість за тілом кредита;
в т.ч.: 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредита;
-51 838,56 грн заборгованість за простроченим тілом кредита;
-0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками;
-11 808,14 грн заборгованість за простроченими відсотками;
-0,00 заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625;
-0,00 грн нарахована пеня;
-0,00 грн нараховано комісії.
Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх обов`язків і не погашає заборгованість за Договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк».
Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19.07.2010 в сумі 51 838 гривень 56 копійок.
У решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 849 гривень судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, наданий позивачем, не містять підпису відповідача, таким чином, не містить належного підтвердження повідомлення відповідача (позичальника) про умови кредитного договору, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Також, суд першої інстанції вважав, що отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку в повному обсязі АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а згідно частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2021 року скасувати в частині задоволених позовних вимог та стягнення з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 19.07.2010 в розмірі 51 838,56 грн та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення неправильного по суті рішення в оскаржуваній частині.
Судом першої інстанції було встановлено отримання відповідачем трьох кредитних карток, що не підтверджено належними та допустимими доказами.
Встановлена судом першої інстанції обставина про те, що відповідач оформила заяву про надання їй АТ КБ «ПриватБанк» кредитної картки з кредитним лімітом та своїм підписом підтвердила отримання цієї картки, на підставі наявних у справі доказів не відповідає процесуальному закону.
Довідка про отримання відповідачем кредитних карток не містить її підпису, а тому не може підтверджувати факт їх отримання.
Крмі того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що АТ КБ «ПриватБанк» було надано розрахунок за період з 18.12.2015 по 16.03.2021, при цьому звернувся з позовними вимогами за заявою позичальника від 19.07.2010, що свідчить про те, що позивачем прихована значна частина періоду, за яким відповідачем також сплачувались відсотки та інші платежі не передбачені угодою сторін.
За таких обставин, відповідач вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» не доведено розміру боргу за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту, а судом першої інстанції не відмовлено в задоволенні вимог на суми, що значаться в розрахунку, як сплачені позичальником за обслуговування банківської картки. 
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за простроченими відсотками за кредитним договором не оскаржується, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає. 
Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому воно просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2021 року залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 63 646,70 грн, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2021 становить 227 000 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 19.07.2010 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з якою отримала кредитний ліміт на кредитну карту.
В подальшому ОСОБА_3 змінила своє прізвище на прізвище ОСОБА_4 , що підтверджується даними копії паспорта громадянина України, виданного 26.11.2015.
У заяві зазначено, що відповідач ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, та виявила бажання оформити на своє ім`я картку.
З Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/), Про актуалізацію Умов і правил надання банківських послуг вбачається відсутність в таких підпису відповідача.
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування картки, оформленої на відповідача ОСОБА_2 , старт карткового рахунку 03.08.2015; 15.07.2019 встановлено кредитний ліміт 42000,00 грн, надалі розмір кредитного ліміту неодноразово зменшувався та збільшувався і станом на 01.03.2021 кредитний ліміт становив – 63 646,70 грн.
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором ОСОБА_2 отримала 3 кредитні картки за № НОМЕР_1 , дата відкриття – 27.01.2017, термін дії – до 09/18; № НОМЕР_2 , дата відкриття – 03.08.2015, термін дії - до 07/19; № НОМЕР_3 , дата відкриття – 03.04.2018, термін дії - до 03/22.
Згідно з наданим АТ КБ «ПриватБанк» розрахунком, ОСОБА_2 станом 16.03.2021 має заборгованість у сумі 63646,70 грн, з яких 51838,56 грн - заборгованість за тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту; 51838,56 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 11808,14 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0,00 грн – нарахована пеня; 0,00 грн – нараховано комісії.
З виписки АТ КБ «ПриватБанк» за договором з ОСОБА_2 , вбачається, що станом на 18.03.2021 в такій відображено рух коштів, остання операція 01.03.2021, залишок після операції становив - 63646,70 грн.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1ст. 612 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Як передбачено частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивачем було надано до суду першої інстанції письмові докази, зокрема:
1) анкету-заяву ОСОБА_3 від 19.07.2010 про її згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк, яка містить відмітку про обрану обраний відповідачем тип кредитної кратки, розмір кредитного ліміту, підпис заявника та відмітку банку про її прийняття та опрацювання (а.с.10);
2) витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому відсутній підпис ОСОБА_3 (а.с.11);
3) Умови та правили надання банківських послуг (12-36).
4) розрахунки заборгованості за договором № б/н від 19.07.2010 ОСОБА_1 станом на 30.06.2019 та 16.03.2021 (а.с. 4-7);
5) довідку про надані банком ОСОБА_2 кредитні картки (а. с. 9);
6) довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_2 (а.с. 8);
7) виписку за договором № б/н станом на 18.03.2021 на ім`я ОСОБА_2 (а. с. 45-62).
Наданими позивачем доказами підтверджується, що ОСОБА_1 висловила однозначне бажання скористатися запропонованими позивачем банківськими послугами, що слідує з підписаної нею заяви від 19.07.2010, в якій зазначено тип кредитної картки та розмір кредитного ліміту.
Факт підписання анкети-заяви відповідачем не оспорюється.
Належних та допустимих доказів, що ОСОБА_1 після підписання нею заяви від 19.07.2010 відмовилася від банківських послуг позивача матеріали справи не містять.
Крім того, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. 
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що надана позивачем виписка по рахунку відповідає вимогам вимогам первинного документу, а тому є належним та допустимим доказом наявності заборгованості.
З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, який неодноразово збільшувався, та вона неодноразово користувалася кредитними коштами, здійснюючи часткове погашення заборгованості і станом на 16.03.2021 має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 51 838,56 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку.
З урахуванням наведеного та аналізуючи надані позивачем письмові докази, суд приходить до висновку, що наданими позивачем анкетою-заявою, довідкою про надані банком відповідачу кредитні картки, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_2 , розрахунки заборгованості за договором № б/н від 19.07.2010, укладеного між позивачем та відповідачем, в сукупності з випискою по рахунку за договором на ім`я ОСОБА_2 , підтверджується факт отримання відповідачем кредитних коштів, здійснення нею витратних операцій за рахунок коштів банку, а також часткову сплату заборгованості.
Матеріали справи (провадження в суді першої інстанції) не містять заперечень відповідача проти позову, в тому числі невизнання нею обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги.
Та обставина, що відповідач отримала кредитні кошти та користувалася ними, останньою не спростовано та не надано суду належних та допустимих доказів, що вона повністю повернула кредитні кошти банку.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Принцип змагальності під час розгляду справи судом визначає можливості й обов`язки сторін щодо доказування.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина першастатті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина першастатті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 61-28582ск18.
Враховуючи, що обставинами справи встановлено, що банк надав відповідачу кредит, а остання його не повернула, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту згідно кредитного договору № б/н від 19.07.2010 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в частині, що оскаржується, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права та по суті дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Доводи апеляційної скарги про те, що отримання відповідачем трьох кредитних карток не підтверджено належними та допустимими доказами, спростовуються випискою по рахунку відповідача, яка є належним та допустимим доказом та з якої вбачається, що відповідач користувалась наданими кредитними картками та коштами.
Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що позивачем прихована значна частина періоду, за яким відповідачем також сплачувались відсотки та інші платежі не передбачені угодою сторін, з огляду на те, що ОСОБА_2 не спростовано надані позивачем розрахунки та не надано доказів того, що нею за вказаний період сплачувались відсотки та інші платежі.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2021 року в оскаржуваній частині без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя                 С. І. Мурашко 

Судді         А. М. Головань 

О. Л. Карпенко