ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 р.	Справа № 628/1033/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02.07.2021, головуючий суддя І інстанції: Волчек О.О., м. Куп`янськ, повний текст складено 07.07.21 року по справі № 628/1033/21
          за позовом              ОСОБА_1  
          до             Головного управління Національної поліції в Харківській області ,             Шевченківського відділення поліції Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області в особі майора поліції ОСОБА_3      треті особи              Департамент патрульної поліції Національної поліції України 
          про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Куп`янського міськрайонного суду з адміністративним позовом, який згодом уточнив, у якому просить розглядати справу за правилами загального позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін; визнати незаконною, протиправною та скасувати постанову серії ЕАН № 3930133 від 17.03.2021 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі; стягнути солідарно на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень ГУНП в Харківській області, Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області судові витрати на професійну правничу допомогу, обґрунтовуючи наступним.
Згідно постанови серії ЕАН № 3930133 від 17.03.2021 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, 17.03.2021 він керував автомобілем марки VOLKSWAGEN GOLF, реєстраційний номер- НОМЕР_1, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме, який не ввозив на митну територію України та не помішував авто в митний режим транзиту, чим порушив ч.8 ст. 121 КУпАП, що несе за собою накладення штрафу у розмірі - 8500 грн. З вказаною постановою він та його адвокат не згодні, вважають її винесеною з порушенням чинних приписів Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнення його до адміністративної відповідальності вважає безпідставним та необґрунтованим, а дії майора поліції Шевченківського відділення поліції Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області - ОСОБА_3 такими, що суперечать чинному законодавству України.
Щодо незаконності вказаної постанови позивач зазначає, що в фабулі постанови вказано про порушення Митного кодексу України, позаяк до компетенції органів Національної поліції не відноситься здійснення проваджень у справах про порушення митних правил, то він вважає, що при винесенні вказаної постанови відповідач вийшов за межі своїх повноважень. Порушення, передбачене ч. 8 ст. 121 КУпАП по своїй суті не є правопорушенням в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, оскільки безпека дорожнього руху не є об`єктом правопорушення, передбаченого, ч. 8 ст. 121 КУпАП. Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП постанова про притягнення водія до відповідальності за ч.8 ст.121 КУпАП винесена з порушенням процедури накладення стягнення, оскільки винесена без складення протоколу про адміністративне правопорушення. Тобто, на підставі ч. 5 ст. 258 КУпАП відповідач зобов`язаний був скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 256 КУпАП, оскільки порушення, передбачене ч. 8 ст. 121 КУпАП, тобто, керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не помішувала в митний режим транзиту, за своєю суттю не є правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Також, відповідачем при складанні оскаржуваної постанови застосовувалися норми Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015 року N1395, однак, ч. 8 ст. 121 КУпАП не згадується в нормах вказаної Інструкції.
Крім того, позивач посилається на те, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення він заявляв клопотання про надання допомоги адвокатом, про перенесення дати розгляду справи, проте відповідач грубо порушив його права, встановлені Конституцією України щодо позбавлення права на правову допомогу , а також не зміг скористатися своїми процесуальними правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, а саме знайомитися з доказами правопорушення, заявляти клопотання. Відповідач при винесенні постанови не вирішував питання, встановлені ст.33 КУпАП, а саме: не розглядав його особу (чи притягувався він раніше до адміністративної відповідальності за порушення митних правил).
Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02.07.2021р. у задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шевченко Станіслав Сергійович, до Шевченківського відділення поліції Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області, в особі майора поліції - ОСОБА_3, Головного управління Національної поліції в Харківській області, третя особа: Департамент патрульної поліції, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі  відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції   ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції незаконно відхилив посилання позивача на те, що відповідачі не склали відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення, оскільки адміністративне правопорушення, передбачене ч. 8 ст. 121 КУпАП - є правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху і у такому випадку, згідно ч. 5 ст. 258 КУпАП протокол складається оскільки позивач не був згоден з оскаржуваною постановою. Зазначає, що в разі заперечень особи справа не може бути розглянута без певного часового інтервалу, достатнього для підготовки особи до захисту, внаслідок чого, не може бути розглянута безпосередньо на місці правопорушення. Проте, відповідачем 1 інспектором поліції відносно позивача про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.8 ст. 121 КУпАП, незважаючи на його заперечення, справу про адміністративне правопорушення розглянуто рівно за одну хвилину на місці зупинки в селі Шевченкове Харківської області. Зазначає, що розгляд справи як такий не відбувався, позивачу було повідомлено лише про складення відносно нього постанови про адміністративне правопорушення. Посилається на те, що інспектором патрульної поліції в н.5 Постанови серії ЕАН № 3930133 від 17.03.2021 зазначено, що позивач керував транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом. Будь - яка інша інформація, яка б підтверджувала факт вчинення Позивачем правопорушення у Постанові серії ЕАН№ 3930133 від 17.03.2021 взагалі відсутня. Вказує, що в свою чергу, суд першої інстанції вказав, посилаючись на Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі з внесенням до неї змін, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 10 травня 2018 р. за N 578/32030, п.9 Розділу XIII, прийняв до уваги, що уточнений адміністративний позов після усунення недоліків до суду надійшов 20.04.2021 p., тобто станом на подання вказаного позову від дня фіксації адміністративного правопорушення 17.03.2021 р. пройшло більше місяця, а отже строк зберігання відеозапису закінчився. Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно не вбачив підстав витребувати його для дослідження с Департаменту патрульної поліції. Звертає увагу суду на те, що відповідачами не надано жодних матеріалів, які б слугували підставою для прийняття оскаржуваної постанови. Зокрема, відповідачем 1 не надано відеофіксації такого. Крім того в самій оскажуваній постанові взагалі не згадується про громадянина Марокко, який нібито ввіз транспортний засіб та про якого Відповідачі вказують у своєму відзиві. Вказує, що в оскаржуваній постанові про адміністративне правопорушення ЕАН № 3930133 від 17.03.2021 інспектор поліції не навів жодного доказу на підтвердження наявності адміністративного правопорушення та винності позивача в його вчиненні. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, не надано жодних доказів на підтвердження факту порушення позивачем ПДР України, а отже, і вчинення ним адміністративного проступку, відсутність самого процесу розгляду справи як такого, нез`ясування оспорювання позивачем вчинення правопорушення та нескладання протоколу про адміністративне правопорушення, притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися законним, унаслідок чого оскаржувана постанова підлягає скасуванню. Враховуючи вищевикладене, просить рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 липня 2021 року у справі № 628/1033/21  скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Від Головного управління Національної поліції в Харківській області, до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вважає апеляційну скаргу позивача безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси визначені в апеляційній скарзі та позовній заяві.
Окрім того, за правилами ч. 1 ст. 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст. 286 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
У відповідності до положень ст. 268 КАС України на веб-порталі "Судова влада" розміщено повідомлення про виклик у судове засідання учасників справи.
Також з матеріалів справи судом встановлено, що позивач та Шевченківське відділення поліції Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області в особі майора поліції ОСОБА_3 повідомлені про дату, час і місце розгляду справи за номерами телефонів, що підтверджується телефонограмами від 13.10.2021р. (а.с.148-149).
Представник позивача, Головне управління Національної поліції в Харківській області та Департамент патрульної поліції Національної поліції України повідомлені на електронні  адреси, які містяться а матеріалах справи.
21.10.2021р. на адресу суду засобами електронного зв`язку надійшло клопотання від імені представника позивача про відкладення розгляду справи. 
Проте, вказаний файл не підписаний електронним цифровим підписом, що підтверджується довідкою головного спеціаліста відділу ІТЗ про відсутність КЕП.
Згідно з частинами сьомою, восьмою, десятою статті 44 КАС України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.
Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення форм процесуальних документів відповідно до Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" від 22.05.2003 року № 851-IV (далі - Закон № 851) електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис (ч.1 ст.6 Закону № 851).
За правилами ч.1 ст.7 Закону № 851 оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".
Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ч.2 ст.6 Закону № 851).
Таким чином, оскільки клопотання не містить електронного цифрового підпису, воно не є документом, в розумінні вищезазначених норм, у суду відсутні передбачені законом підстави для його  задоволення.
Колегія суддів зауважує, що явка позивача в судове засідання судом обов`язковою не визнавалася, представник позивача Шевченко С.С. не позбавлений був права подати додатково письмові пояснення по суті справи або повідомити про наявність інших доказів, які не були раніше подані до суду, якщо б вважав це за необхідне.
У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, враховуючи те, що подана заява не містить електронного цифрового підпису, беручи до уваги, що апеляційне провадження ініційоване саме позивачем, який виклав свої доводи у своїй апеляційній скарзі, враховуючи можливість розгляду справи без надання усних пояснень представник позивача Шевченко С.С. , з метою дотримання розумного строку розгляду справи (ст.286 КАС України), колегія суддів зазначає, що причини, викладені в клопотанні позивача, не є поважними для відкладення розгляду справи, та вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення  суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 3930133 від 17.03.2021 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.8 ст.121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 8500 грн. (а.с. 10).
У вищевказаній постанові зазначається, що 17.03.2021 водій керував транспортним засобом VOLKSWAGEN GOLF, реєстраційний номер- НОМЕР_1, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме, який не ввозив на митну територію України та не поміщував авто в митний режим транзиту, чим порушив ч.8 ст. 121 КУпАП (а.с. 10).
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 121 КУпАП, підтверджується наявними у матеріалах доказами, позивачем, у свою чергу не спростовано, тому суд вважає за необхідне постанову серії ЕАН № 3930133 від 17.03.2021 винесену відповідачем - залишити без змін.
Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 №3353-ХІІ (далі - Закон №3353) цей закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання.
Стаття 14 Закону №3353 зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Статтею 16 Закону №3353 передбачено, що водій зобов`язаний не допускати випадків керування транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту.
Згідно з ч.8 ст. 121 КУпАП керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту, - тягне за собою накладення штрафу на водія в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Частиною першою статті 380 МК України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року.
За приписами ч. 5 ст. 380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.
Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.
Статтею 481 Митного кодексу України встановлено відповідальність за перевищення строку тимчасового ввезення товарів, у тому числі транспортних засобів особистого користування, транспортних засобів комерційного призначення або строку тимчасового вивезення товарів чи втрату транспортних засобів.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства" від 29 червня 2007 року, будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.
Колегія суддів зазначає, що аналіз наведених норм у сукупності та в контексті запровадження заборони керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України та цілей Закону №3353 свідчить, що порушення вказаної заборони посягає на безпеку дорожнього руху, отже адміністративне правопорушення передбачене ч.8 ст.121 КУпАП є правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ст.23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.
До основних повноважень поліції входить регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. У випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245).
Статтею 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частина восьма статті 121).
Таким чином, до компетенції органів Національної поліції належить розгляд справ про порушення правил дорожнього руху, в тому числі за керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України, і накладати адміністративні стягнення.
За положеннями статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з"ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо протиправності не складання відповідачем протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки згідно з ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.
Відповідно до ч. 5 ст. 258 КУпАП оспорювання особою допущеного порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не покладає на уповноважену особу обов`язку зі складення протоколу про таке правопорушення.
Відповідно до ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частина 2 ст.77 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи згідно з відомостей Інформаційно-телекомунікаційної системи "Інформаційний портал Національної поліції України" транспортний засіб Volkswagen Golf, реєстраційний номер - НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 , було ввезено на територію України 17.10.2019 громадянином Морокко.
Але, для встановлення факту правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 121 КУпАП необхідно встановлення не лише факту порушення обмежень встановлених Митним кодексом України, але й факт використання позивачем цього автомобіля.
Згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Статтею 40 Закону України "Про Національну поліцію" (далі Закон № 580-VIII) визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Тобто положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності або відсутності факту правопорушення.
Частиною 3 статті 258 КУпАП встановлено, що працівник патрульної поліції повинен дотримуватись вимог ст. 283 КУпАП, згідно якої постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи.
Відповідно до частини другої та третьої статті 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Відповідачем  в підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови серії ЕАН № 3930133 від 17.03.2021 року, як при розгляді справи про адміністративні правопорушення, так і суду, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту вчинення позивачем проступку.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь-яку фіксацію правопорушення.
Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази які б беззаперечно свідчили про те, що позивач керував транспортним засобом VOLKSWAGEN GOLF, реєстраційний номер- НОМЕР_1, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме, який не ввозив на митну територію України та не поміщував авто в митний режим транзиту, чим порушив ч.8 ст. 121 КУпАП. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у рішенні від 26.04.2018 р. у справі № 338/855/17.
Тобто, матеріали справи не містять належних доказів у справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, що є підставою для її скасування.
З урахуванням зазначеного, доводи відповідача стосовно правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності є необґрунтованими.
Також, колегія суддів зазначає, що до матеріалів справи не долучено відео з нагрудної камери поліцейського, яким було б зафіксовано процедуру розгляду матеріалів справи, що унеможливлює встановлення послідовності дій поліцейських по даному факту порушення ПДР.
В позовній заяві та апеляційній скарзі позивач посилається на те, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення ним заявлялось клопотання про надання правової допомоги адвокатом та про перенесення розгляду справи проте відповідач позбавив його права на правову допомогу.
Колегія суддів зазначає, що в ході судового розгляду відповідачем жодними належними, достовірним та достатніми доказами не доведено перед судом факту дотримання процесуальних прав позивача на участь у розгляді справи із можливістю користуватися правовою допомогою власного адвоката, зокрема, не представлено будь-яких доказів дотримання передбаченої статтею 279 та 268 КУпАП процедури розгляду справи. 
Враховуючи доводи позивача щодо не вжиття інспектором під час розгляду справи про адміністративне правопорушення дій щодо надання позивачу можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги та відсутність доказів в спростування таких доводів позивача, то колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено факту дотримання інспектором порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду наведеній у постановах від 18.02.2020 року по справі № 524/9827/16-а, від 26.05.2020 року по справі №640/16220/16-а.
Щодо посилань відповідача в відзиві на позовну заяву про те, що під час розгляду справи, позивача було ознайомлено з правами передбаченими ст. 63 Конституції України, ст. 268, 289 КУпАП, про що у графі 8 оскаржуваної постанови стоїть підпис останнього, колегія суддів зазначає наступне.
Дані посилання відповідача є помилковими, оскільки належним чином завірена копія постанови, яка знаходиться в матеріалах справи, а саме графа 8 не містить жодного підпису.  
Щодо посилань суду першої інстанції на те, що уточнений адміністративний позов ОСОБА_1 після усунення недоліків до суду надійшов 20.04.2021 р., тобто станом на подання вказаного позову від дня фіксації адміністративного правопорушення, 17.03.2021 р., пройшло більше місяця, а отже, строк зберігання відеозапису закінчився, суд не вбачає підстав витребовувати його для дослідження з Департаменту патрульної поліції, колегія суддів зазначає наступне. 
Обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення у цій справі покладено саме на відповідача у справі.
В порушення частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до якої суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, судом першої інстанції не витребувано доказ на підставі якого прийнята оскаржувана постанова.
Крім того відповідно до ч. 4 ст. 77 КАС України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 5 ст. 77 КАС України суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.
При цьому, колегія суддів зазначає, що закінчення строку зберігання відеозапису не доводять факту правопорушення. Наведений факт, який унеможливлює надання відповідачем доказу, не може слугувати підставою для висновку про доведеність правопорушення.
Колегія суддів звертає увагу, що будь-яких доказів знищення відеозапису (акт тощо) до суду не надано. 
Відповідач в відзиві на позовну заяву не зазначає що відеозапис правопорушення було знищено.
При цьому, колегія суддів зазначає, що факт знищення відеозапису правопорушення не може свідчити про наявність вини позивача.
Крім то, як вже було зазначено вище, оскаржувана постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь-яку фіксацію правопорушення. Будь які докази зворотнього не надані.
При цьому,  колегія суддів зазначає, що позов позивачем подано своєчасно, в межах строку встановленого ст. 286 КАС України. Уточненим адміністративним позовом  позивач лише виконав вимоги ухвали про залишення без руху позовної заяви, що було здійснено у відповідності до КАС України. 
Також з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції в якості свідка допитано інспектора ОСОБА_2 , згідно свідчень якого, він разом з відповідачем, майором поліції ОСОБА_3 , 17.03.2021р. знаходились в добовому наряді та під час патрулювання зупинили автомобілем марки VOLKSWAGEN GOLF, яким керував ОСОБА_1 , так як автомобіль був зареєстрований в іншій країні і мав іноземний номерний знак.
В даному випадку, співробітники поліції є посадовими особами, які здійснюють сумісний контроль за дотриманням учасниками дорожнього руху ПДР та повинні при встановленні факту вчинення адміністративного правопорушення дотримуватись вимог ст. 251 КУпАП та надавати належні докази в підтвердження скоєння адміністративного правопорушення.
Колегія суддів звертає увагу, що даний свідок є посадовою особою, інспектором патрульної поліції, що свідчить про її юридичну зацікавленість, а отже не може бути об`єктивною, внаслідок чого свідчення вказаної особи не можуть вважатись достовірним та достатнім доказом вини позивача.
Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 29.04.2020 по справі № 161/5372/17.
Що стосується доводів суду першої інстанції та відповідача з приводу того, що до адміністративного позову не додано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, колегія суддів зазначає, що обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення у цій справі покладено саме на відповідача у справі.
Колегія суддів зазначає, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Таким чином, обставини, що вказані інспектором в оскаржуваній постанові повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах відвід. 19.12.2019р. по справі  №742/2663/17, 29.04.2020р. по справ справа №211/4667/16-а, 08.07.2020р. по справі №463/1352/16-а.
В оскаржуваній постанові не зазначено про наявність доказів на підставі яких було прийнята постанова, та які підтверджують скоєння позивачем правопорушення передбаченого ч. 8 ст. 121 КУпАП.
Враховуючи вищенаведене, відсутність в оскаржуваній постанові посилань на наявність доказів на підставі яких було прийнята постанова у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для витребування у відповідача доказів на підставі яких була прийнята оскаржувана  постанова.
При цьому, відповідачем з урахуванням положень ч. 2 ст. 77 КАС України, доказів які б підтверджували правомірність оскаржуваної постанови  до суду не надано.
Безпідставними суд апеляційної інстанції вважає і посилання відповідача на те, що під час винесення оскаржуваного рішення інспектор патрульної поліції діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначений Законом, оскільки вказані доводи не можуть бути підставою для висновків щодо обґрунтованості оскарженого рішення, так як виконання патрульним поліцейським своїх обов`язків у відповідності до Закону України Про Національну поліцію, не позбавляє останнього обов`язку обґрунтувати належними доказами прийняті ним рішення.
Крім того, колегія суддів зазначає, що  Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 у справі №338/1/17 вказав, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку.
Щодо посилань відповідача в відзиві на апеляційну скаргу на те, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення позивач не оспорював факту його вчинення, оскільки підписав постанову, колегія суддів зазначає наступне.
Дані посилання відповідача є помилковими, оскільки оскаржувана постанова (належним чином завірена копія постанови знаходиться в матеріалах справи), а саме графа 9 не містить жодного підпису.  
При цьому, колегія суддів зазначає, що навіть факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 08.07.2020р. по справі № 177/525/17.
В даному рішенні Верховний суд відхилив доводи скаржника про правомірність оскаржуваної постанови, у зв`язку з тим, що вчинення адміністративного правопорушення позивачем не заперечується, оскільки уважає, що сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.
З урахуванням вищезазначеного, відсутність доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, доказів дотримання інспектором  процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення,  доводи відповідача стосовно правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності є необґрунтованим.
Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245).
Враховуючи вищенаведене, відсутності доказі вчинення позивачем адміністративного правопорушення, інші доводи сторін щодо правомірності чи неправомірності оскаржуваної постанови, з урахуванням відсутності доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, не впливають на вирішення справи по суті.
Виходячи з вищевказаного, постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю відповідно до вимог 293 КУпАП та ч. 3 ст. 286 КАС України.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до п.п.1,2 3, 4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що є підставами для скасування оскарженого судового рішення та прийняття постанови про задоволення позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач при зверненні до суду з адміністративним позовом, згідно оригіналу квитанції № 27871 від 24.03.2021р, яка міститься в матеріалах справи (а.с.1), сплатив судовий збір в сумі 454 грн. 00 коп. (надмірно сплачено 454 грн.). При подачі апеляційної скарги, згідно квитанції № 61885 від 13.07.2021р., яка міститься в матеріалах справи (а.с.119), сплачено судовий збір в сумі 681 грн. 00 коп. (надмірно сплачено 681 грн.) Всього, з урахуванням того, що позов задоволено, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати в сумі 1135 грн.
Стосовно заявлених вимог позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції,  колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).
Згідно з п.п. 1, 2 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).
Згідно з п.п. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Колегія суддів зазначає, що з аналізу статті 134 КАС України випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.
Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 року у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених витрат позивачем надано наступні документи:
- копію посвідчення адвоката Шевченко Станіслава Сергійовича та свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю серії КС № 6073/10;
- копію договору № 20/03 від 20.03.2021р. про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та  адвокатом Шевченко Станіславом Сергійовичем;
- копію Акту приймання - передачі правової допомоги № 1 до Договору про надання правової допомоги № 20/03 від 20.03.2021.
Згідно акту здачі-приймання наданої правової допомоги №1 виконавцем надані наступні послуги:
- вивчення матеріалів справи, постанови серії ЕАН №3930133 від 17.03.2021, формування правової позиції, підготовка до її розгляду у суді - 3 год.31 хв.;
- підготовка та подання до суду позовної заяви про скасування  постанови серії ЕАН №3930133 - 3 год. 29 хв.;
- підготовка та подання до суду процесуальних документів у справі у кількості необхідних для подачі до суду - 1 год. 47 хв. 
Вартість зазначених послуг становить 7 327, 56 грн.
Колегія суддів зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої та апеляційної інстанції.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021 року у справі №200/10535/19-а,   від 05.08.2020 року у справі №640/15803/19.
У відзиві на позов відповідачем надано обґрунтування щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Зазначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвакатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову. Також зазначає, що до суду з боку адвоката не надано книгу обліку доходів і витрат, в яких були б відображені відповідні суми за надані послуги.
Слід також зазначити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17.
Дослідивши подані позивачем докази, колегія суддів вважає, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвоката з професійної правничої допомоги позивачу у розмірі 7327,56 грн., понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції є суттєво завищеним та таким, що не є співмірним із складністю справи з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки підготовка до написання тексту позовної заяви, відповіді на відзив на позовну заяву та апеляційної скарги  не потребувала настільки значного часу для надання адвокатом послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги позивачу у співвідношенні до визначеної вартості послуг адвоката, а суми, які заявлені до відшкодування позивачу за надання послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги не є належним чином обґрунтовані на предмет їх розміру.
Такі послуги як вивчення матеріалів справи, постанови серії ЕАН №3930133 від 17.03.2021, формування правової позиції, підготовка до її розгляду у суді за своїм змістом є складовими єдиного процесу щодо підготовки та складення адміністративного позову.
З огляду на вищевикладене, враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та співмірність витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції, що підтверджується належними доказами, а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Доводи позивача про те, що ним було надано всі належні та допустимі докази понесених під час розгляду справи судових витрат на професійну правничу допомогу у зазначених розмірах, колегія суддів з урахуванням наведених вище висновків вважає необґрунтованими, оскільки матеріалами справи з урахуванням співмірності підтверджуються витрати позивача на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 2000,00 грн., що підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   задовольнити.
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02.07.2021 по справі № 628/1033/21  скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Скасувати постанову серії ЕАН № 3930133 від 17.03.2021 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.8 ст.122 КУпАП, про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500,00 грн. та закрити провадження по адміністративній справі.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1  витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги у загальному  розмірі 1135,00 грн. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді першої  інстанції у розмірі 2000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.
      
Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    З.Г. Подобайло