ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7964/19                                                      Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Мазур А.С.,                                                                                   
                                                                                                                                    Суддя-доповідач Кобаль М.І.      

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року                                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                    Кобаля М.І.,
суддів                                             Мєзєнцева Є.І., Степанюка А.Г. 
при секретарі                                    Хмарській К.І.
за участю:
представника позивача:              Качмара В.О.
відповідача:                                  Мілоцького О.Л.
представника третьої особи:      Гуринського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мілоцького Олега Леонідовича, треті особи: Державне підприємство «СЕТАМ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва  Мілоцького Олега Леонідовича (далі по тексту - відповідач, приватний виконавець Мілоцький О.Л.) в якому просив:
- визнати незаконними виконавчі дії відповідача щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка передана в іпотеку згідно укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 1471 та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 1476, яке проводиться в рахунок задоволення вимог стягувача ОСОБА_3 , що не є заставодержателем і в рамках виконавчого провадження № 57401979 без участі іпотекодержателя ОСОБА_1 .
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року в задоволенні зазначеного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
16.11.2021 року на адресу суду надійшла заява представника ОСОБА_3 про закриття провадження по справі, яка обґрунтована тим, що дана справа має розглядатися за нормами цивільного судочинства.
Під час судового засідання 16.11.2021 року, дослідивши мотиви та доводи заявника, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що вказана заява є безпідставною та необґрунтованою, з огляду на те, що дана справа була неодноразово переглянута судом касаційної інстанції, натомість, під час її розгляду Верховним Судом провадження закрито не було, з підстав неналежності її розгляду за правилами адміністративного судочинства, а тому заява представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню. 
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача та представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення - скасувати, виходячи з наступного.
Згідно із п.4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2009 року між ОСОБА_1  (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, умовами якого передбачено, що позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальникові строком до 22.06.2010 року грошові кошти в розмірі 1 495 805,00 грн., що за середнім курсом продажу євро приватним особам комерційними банками міста Києва складає 130070,00 євро. Договір є безвідсотковим.
У той же день, між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., пунктом 1.1 якого визначено, що цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло в іпотекодавця на підставі договору позики, посвідченого 22.12.2009 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 1471 на суму 1 495 805,00 грн., що за середнім курсом продажу євро приватним особам комерційними банками міста Києва складає 130 070,00 євро, з обумовленим в основному договорі строком повернення боргу до 22.06.2010 року.
Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки, у забезпечення виконання зобов`язань за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Житлова площа квартири складає - 127,40 кв. м, загальна площа складає - 199,30 кв. м.
Пунктом 5.1 договору передбачено, що зобов`язання, забезпечене предметом іпотеки, вважається виконаним у повному обсязі, якщо іпотекодавцем фактично повернута позика, сплачена можлива неустойка та витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за Основним договором. У разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язання за основним договором, сторони домовились про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено будь-яким шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку», у тому числі й шляхом вчинення виконавчого напису з покладенням обов`язку оплати нотаріальних дій на іпотекодавця (пункт 5.3 договору іпотеки).
22.12.2009 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, пунктом 1 якого визначено, що за цим договором сторони домовилися, що іпотекодержатель, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за Основним договором, має право продати від свого імені в порядку, передбаченому діючим законодавством: квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 9 та 10 вказаного Договору іпотеко держатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки протягом трьох днів з дня укладення договору купівлі-продажу. Решта коштів, що залишися після задоволення вимог іпотеко держателя за рахунок майна, переданого в іпотеку, протягом трьох днів з дня укладення договору купівлі-продажу повертається іпотекодавцю.
21.06.2010 року сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 22 .12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 1474, яким змінено строк повернення боргу до 22.12.2010.
20.12.2016 року Апеляційним судом м. Києва за результатом розгляду цивільної справи № 753/21020/14 прийнято рішення стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1       2 229 466,49 грн. боргу за договором позики, 70 198,74 грн. як 3% річних, 700 335,26 грн. пені та 6890 грн. судового збору, а всього стягнути 3 006 890 грн. 
08.11.2018 року приватним виконавцем Мілоцьким О.Л.  було надіслано на адресу ОСОБА_1       лист-повідомлення № 1172, у якому зазначено, що у останього на виконанні у знаходиться виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_2 на користь фізичної особи заборгованості.
На підставі даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру Іпотек приватним виконавцем встановлено, що за ОСОБА_2 зареєстрований об`єкт нерухомого майна, а саме: квартира загальною площею 199,30 кв. м, реєстраційний номер майна: 32072870, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває в іпотеці у ОСОБА_1 за основним зобов`язанням в розмірі 130 070,00 євро, строк виконання якого до 22.12.2010, відповідно до іпотечного договору № 1474 від 22.12.2009 та договору позики № 1471 від 22.12.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. 
У зв`язку із наведеним, приватний виконавець Мілоцький О.Л.  просив ОСОБА_1 надати письмову згоду на реалізацію вказаного нерухомого майна.
Також, у вказаному листі приватним виконавцем Мілоцьким О.Л. було роз`яснено позивачу, що після реалізації заставного майна, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 46 ЗУ «Про виконавче провадження», у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна, та разом з цим, позивача було повідомлено про те, що в межах виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника у межах суми.
Дослідивши наявні матеріали справи та матеріали виконавчого провадження, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що 10.10.2018 року приватним виконавцем Мілоцьким О.Л. було відкрито виконавче провадження № 57401979, на підставі виконавчого листа № 753/9736/13-ц, виданого 18 грудня 2013 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь стягувача - ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 2 062 623,00 грн.
У відповідь на вказаний лист-повідомлення приватного виконавця Мілоцького О.Л., 30.11.2018 року ОСОБА_1 було направлено заяву в якій останній повідомив відповідачу, що він заперечує проти реалізації нерухомого майна, а саме: квартири загальною площею 199,30 кв. м, реєстраційний номер майна: 32072870, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є предметом іпотеки від 22 грудня 2009 року за договором іпотеки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Також, позивачем було повідомлено у вказаній заяві, що на виконання договору позики та рішення суду про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_2 не вжито жодних заходів щодо погашення існуючої заборгованості.
За наведених обставин, та вважаючи, що приватним виконавцем порушено права позивача, останній у вказаній заяві просив Мілоцького О.Л. скасувати арешт на вказане нерухоме майно.
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , приватний виконавець Мілоцький О.Л., листом № 1500 від 17.12.2018 року повідомив про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника. 
15.02.2019 року заявкою № 57401979 виконавцем передано на реалізацію арештоване майно, яке прийняте філією ДП «СЕТАМ» у місті Києві та Київській області.
Відповідно до повідомлення № 2187/18-18-19 від 22 лютого 2019 року визначено  номер лота (№ 333727) та предмет реалізації - квартира АДРЕСА_1 , початкова ціна - 6 381 387,00 грн. за вартісною грошовою оцінкою.
Вважаючи незаконними виконавчі дії відповідача щодо звернення стягнення на квартиру, а свої права та законні інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2020 року зазначив, що судами попередніх інстанцій, у межах розгляду цієї справи, не надано обґрунтованого аналізу застосування положень ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням фактичних обставин справи, тобто не досліджено та не перевірено, відповідно до вимог КАС України, наявність обставин та доказів, що мають значення для вирішення цієї справи, а лише обмежилися наявністю підстав для звернення стягнення на майно боржника, з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 51 Закону.
За наведених обставин, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що суди неправильно застосували норми права, що регулюють спірні правовідносини, у зв`язку із чим дійшли передчасного висновку про те, що не порушено прав іпотекодержателя майна, на яке у межах виконавчого провадження звернуто стягнення для задоволення вимог стягувача, який не є заставодержателем.
Так, під час нового розгляду справи судом першої інстанції було додатково встановлено, що 16.07.2019 року до відповідача надійшов лист-повідомлення ОСОБА_1 у якому останній, зокрема, зазначає, що про розмір заборгованості ОСОБА_2 перед ним становить 4     074 455,29 грн.
19 липня 2019 року відповідно до протоколу ДП «СЕТАМ»  № 420238 відбулися торги за лотом № 350768, предмет реалізації - квартира АДРЕСА_1 , лот придбано за ціною 4 466 970,90 грн., з яких на рахунок виконавця сплачено 4 243 622,35 грн. 
Платіжним дорученням № 230 від 23 липня 2019 року виконавцем перераховано на реквізити стягувача у виконавчому провадженні № 57401979 грошові кошти в розмірі 1 123 413,96 грн.
29 липня 2019 року виконавцем сформовано акт про реалізацію предмета іпотеки № 57401979 та винесено постанову про зняття арешту з майна боржника, крім того, виконавче провадження № 57401979 закінчено, на підставі ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вартість предмета іпотеки, згідно протоколу ДП «СЕТАМ» від 19.07.2017 року № 420238 склала 4 466 970, 90 грн., тобто, є значно вищою, ніж сума заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем за рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20.12.2016 у справі №753/21020/14 і вимоги позивача, як заставодержателя, який не є стягувачем у межах виконавчого провадження № 57401979 можуть бути повністю задоволені, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що примусова реалізація вказаного об`єкту не порушує прав позивача.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд апеляційної інстанції надає оцінку спірним правовідносинам в межах доводів апеляційної скарги.
Предметом спору у цій справі є правомірність дій приватного виконавця під час звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадження, яке передане в іпотеку особі, яка не є учасником виконавчого провадження, а стягувач у цьому провадженні не є заставодержателем такого майна.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В силу положень зазначеної статті Закону виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.
Отже, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується «правомірна поведінка» приватного виконавця.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Положеннями ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 
1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 
2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 
3) наявна письмова згода заставодержателя.
Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі.
Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.
Отже, з аналізу зазначеної статті слідує, що виконавець може звернути стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями за сукупності умов, визначених ч. 1 ст. 51 вказаного Закону. 
Відсутність хоча б однієї з вказаних умов, встановлених ч. 1 ст. 51 Закону, унеможливлює звернення стягнення на заставлене майно боржника. Приватний виконавець не може діяти на власний розсуд у цьому випадку.
Зазначена позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №      910/7221/17 та була підтримана колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду під час розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду у даній справі.
З урахуванням вищевикладених висновків Верховного Суду та суду апеляційної інстанції, право застави виникло на підставі договору іпотеки укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 станом на 22.12.2009 року, у той час як рішення про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_3 було ухвалено 04.10.2013 року та набрало законної сили 26.11.2013 року, тобто право застави виникло до ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів.
Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, підтверджується наявними у справі доказами та не було спростовано приватним виконавцем Мілоцьким О.Л. , позивач - ОСОБА_1 , як іпотеко держатель, не надав письмової згоди на стягнення на заставлене майно боржника.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що приватний виконавець Мілоцький О.Л., за відсутності дотримання всіх умов, передбачених ч. 1 ст. 51 не мав законних підстав для звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувача, який не є заставодержателем.
Разом з цим, судова колегія враховує, що відповідно до положень ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. 
Крім того, положеннями ст. 37 вказаного Закону регламентовано, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Згідно з приписами ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.
Отже, з огляду на встановлені обставини справи, зокрема, невиконання боржником основного зобов`язання перед позивачем, наявність договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, а також відсутність згоди іпотекодержателя на звернення стягнення на заставлене майно боржника, колегія суддів приходить до висновку, що приватним виконавцем Мілоцьким О.Л. було порушено законні права та інтереси ОСОБА_1 як іпотекодержателя заставленого майна.
З огляду на зазначене, помилковими є висновки суду першої інстанції під час вирішення даного спору, що примусова реалізація вказаного об`єкту нерухомості не порушує законних прав та інтересів позивача.
Таким чином, на підставі встановлених під час апеляційного розгляду обставин справи у їх сукупності та взаємозв`язку, колегією суддів встановлено, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства, а також повністю спростовуються доводами апелянта та наявними у справі доказами. 
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
      
П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви представника Гуринського О.В. про закриття провадження по справі відмовити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Визнати незаконними виконавчі дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мілоцького Олега Леонідовича щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом договору іпотеки від 22 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 1471, в межах виконавчого провадження № 57401979.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Є.І. Мєзєнцев

                                                                                                            А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 16.11.2021 року