ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8475/21 Справа № 199/1522/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Дніпрогаз” про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання надати інформацію, –

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Дніпрогаз” (далі – АТ “Дніпрогаз”) про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання надати інформацію.

Позовна заява, мотивована тим, що 28 березня 2019 року він подав до АТ “Дніпрогаз” заяву, в якій запитував необхідну йому, як споживачу, інформацію.

24 червня 2019 року суд своїм рішенням у справі № 201/5303/19 зобов`язав АТ “Дніпрогаз” направити або вручити ОСОБА_1 відповідь на цю його заяву від 28 березня 2019 року, яка була зареєстрована АТ “Дніпрогаз” 28 березня 2019 року за вх. № ЗГ-2287.

Листом за вих. № 85/17/1-02 від 20 лютого 2020 року відповідач на виконання цього рішення суду надіслав як додаток до цього листа копію листа за вих. № 491007.2-Лв-3488-0419 від 23 квітня 2019 року. В листі ж за вих. № 491007.2-Лв-3488-0419 від 23 квітня 2019 року, як вбачається з його копії надісланої позивачу, міститься лише частина тієї інформації, яку останній запитав у відповідача. Ні до листа за вих. № 85/17/1-02 від 20 лютого 2020 року, ні до листа за вих. № 491007.2-Лв-3488-0419 від 23 квітня 2019 року не додано документального підтвердження правомірності застосування відповідачем норми споживання у 7,1 м3 у липні-вересні 2016 року та не пояснено навіть з якої причини була застосована ця норма споживання. Не додані до цих його листів також і акти, які складені відповідачем з теплопостачальною організацією, про відсутність централізованого гарячого водопостачання за адресою позивача у липні-вересні 2016 року та у період з 01 січня 2017 року по 01 квітня 2019 року, а відповідно до листа за вих. № 491007.2-Сл-1877-0319 від 04 березня 2019 року (далі цитата з цього листа): «термін відсутності централізованого водопостачання фіксується в двосторонньому акті, що підписується теплопостачальною організацією та оператором газорозподільної системи» (тобто наразі це АТ “Дніпрогаз”).

Згідно ж статті 19 Закону України “Про звернення громадян” у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді його заяви відповідач мав скласти про це мотивовану постанову, а він такої постанови не склав.

Згідно ж норми статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб – на свій вибір.

Відповідно до статті 5 Закону України “Про інформацію” позивач має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання і використання інформації, необхідної для реалізації ним своїх прав, свобод і законних інтересів. Він, як суб`єкт інформаційних відносин, має право вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Верховним Судом в постанові від 19 грудня 2018 року у справі № 199/568/17 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ “Дніпрогаз” зроблено висновок, що (далі цитата з цієї постанови): «Судом установлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є споживачами послуг ПАТ “Дніпрогаз”, що підтверджується договором про надання населенню послуг з газопостачання від 28 квітня 2000 року».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України “Про захист прав споживачів” позивач як споживач продукції відповідача має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 13 Закону України “Про ринок природного газу” позивач має право на безоплатне отримання інформації про обсяги та інші показники власного споживання природного газу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” позивач має право одержати необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо.

До тепер, позивач не одержав від АТ “Дніпрогаз” в повному обсязі запитувану ним у заяві від 28 березня 2019 року інформацію, чим на думку позивача відповідач порушив вимогу закону.

Вищезазначена неправомірна бездіяльність відповідача порушили звичний уклад життя позивача. Він змушений витрачати додатковий час на захист своїх прав, відмовитися від звичних зручностей, налагоджувати своє життя за поневірянь по судах, нести додаткові витрати для поновлення своїх порушених прав, що викликає у нього душевні страждання та заподіює йому моральної шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: відшкодувати йому грошима моральну шкоду, заподіяну АТ “Дніпрогаз” його неправомірною бездіяльністю у розмірі, визначеному судом на свій розсуд відповідно до норми частини третьої статті 23 ЦК України з урахуванням вимог розумності і справедливості; зобов`язати відповідача надати позивачу запитувану у його заяві від 28 березня 2019 року наступну інформацію, а саме: надати позивачу відповідне документальне підтвердження правомірності застосування норми споживання у 7,1 м3 у липні-вересні 2016 року та надати копії актів, які були складені відповідачем з теплопостачальною організацією, про відсутність централізованого гарячого водопостачання за його адресою у липні-вересні 2016 року та у період з 01 січня 2017 року по 01 квітня 2019 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача – без задоволення.

Апелянт ОСОБА_1 , позивач у справі, належним чином сповіщений про місце, день та час розгляду справи, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, до суду апеляційної інстанції не з”явився, причини своєї неявки суду не повідомив. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 28 березня 2019 року ОСОБА_1 подав до ПАТ “Дніпрогаз” заяву, в якій просив: виконати рішення суду від 21 лютого 2017 року у справі № 199/568/17 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ “Дніпрогаз”; повідомити йому інформацію про те, в якому місці (за якою адресою) розташована каса ПАТ “Дніпрогаз” з прийому платежів готівкою від населення – споживачів послуг ПАТ “Дніпрогаз” та в які дні та часи вона працює; повідомити причини, за яких нарахований обсяг природного газу, який був розподілений споживачам за адресою позивача в період з 01 липня 2016 року по 01 січня 2017 року, у липні-вересні відрізняється суттєво від обсягу в жовтні-грудні, як про це зазначено в листі за вих. № 491007.2-Сл-1877-0319 від 04 березня 2019 року ОСОБА_3 ; надати відповідне документальне підтвердження правомірності такої розбіжності нарахованих обсягів природного газу у липні вересні від обсягу в жовтні-грудні 2017 року, а саме, якщо в цей період ПАТ “Дніпрогаз” складалися відповідні акти з теплопостачальною організацією про відсутність централізованого гарячого водопостачання (надати належним чином засвідчені копії цих актів, а також копії актів, складених у період з 01 січня 2017 року по 01 квітня 2019 року, якщо такі складалися у цей період часу) (а.с.46).

Судом також встановлено, що 23 квітня 2019 року на адресу ОСОБА_1 направлено відповідь на його звернення від 28 березня 2019 року (а.с.47).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що відповідь від 23 квітня 2019 року містить вичерпні відповіді на питання, які порушено заявником у його зверненні від 28 березня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40 Конституції України).

Питання реалізації громадянами вказаних конституційних прав регулює, зокрема, Закон України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР “Про звернення громадян” (далі – Закон № 393/96-ВР).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (частина перша статті 7 Закону № 393/96-ВР).

Відповідно до статті 5 Закону № 393/96-ВР кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до статті 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.

Згідно статті 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, – невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, просте поштове відправлення приймається для пересилання без видачі розрахункового документа та доставляється/вручається без розписки.

Судом апеляційної інстанції установлено, що у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ “Дніпрогаз” про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання надати інформацію, де просив суд:

- відшкодувати йому грошима моральну шкоду, заподіяну АТ “Дніпрогаз” його неправомірною бездіяльністю у розмірі, визначеному судом на свій розсуд відповідно до норми частини третьої статті 23 ЦК України з урахуванням вимог розумності і справедливості;

- зобов`язати відповідача надати позивачу запитувану у його заяві від 28 березня 2019 року наступну інформацію, а саме: надати позивачу відповідне документальне підтвердження правомірності застосування норми споживання у 7,1 м3 у липні-вересні 2016 року та надати копії актів, які були складені відповідачем з теплопостачальною організацією, про відсутність централізованого гарячого водопостачання за його адресою у липні-вересні 2016 року та у період з 01 січня 2017 року по 01 квітня 2019 року.

Як вбачається із матеріалів справи, 28 березня 2019 року ОСОБА_1 подав до АТ “Дніпрогаз” листа, у якому запитував інформацію та просив виконати рішення суду від 21 лютого 2017 року у справі № 199/568/17 (а.с.46).

У даній заяві пункт 3 вимог ОСОБА_1 викладений у наступній редакції: повідомити причини, за яких нарахований обсяг природного газу, який був розподілений споживачам за адресою його проживання в період з 01 липня 2016 року по 01 січня 2017 року у липні-вересні відрізняється суттєво від обсягу в жовтні-грудні, як про це зазначено в листі за вих. № 491007.2-Сл-1877-0319 від 04 березня 2019 року.

У пункті 4 позивач просив надати йому відповідне документальне підтвердження правомірності такої розбіжності нарахованих обсягів природного газу у липні-вересні від обсягу в жовтні-грудні 2017 року, якщо в цей період АТ “Дніпрогаз” складалися відповідні акти з теплопостачальною організацією про відсутність централізованого гарячого постачання, та просив надати належним чином засвідчені копії цих актів, а також копії актів, складених у період з 01 січня 2017 року по 01 квітня 2019 року, якщо такі складалися.

Листом за вих. № 491007.2-Лв-3488-0419 від 23 квітня 2019 року АТ “Дніпрогаз надіслав ОСОБА_1 відповідь на його звернення від 28 березня 2019 року (а.с.47-48).

Таким чином, з наведеного чітко вбачається, що за заявою від 28 березня 2019 року заявник/позивач ОСОБА_1 не просив у АТ “Дніпрогаз” надати документальне підтвердження правомірності застосування норми споживання у 7.1 м3 у липні-вересні 2016 року, проте заявив таку вимогу у пункті 1.2.1 позовної заяви у даній справі.

Отже, наведена позовна вимога не вказана серед вимог за заявою (зверненням) ОСОБА_1 від 28 березня 2019 року до АТ “Дніпрогаз”.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги вказаного змісту право позивача не порушено АТ “Дніпрогаз”.

Що стосується іншої вимоги, щодо зобов`язання відповідача надати позивачу запитувану в заяві від 28 березня 2019 року наступну інформацію, а саме: надати позивачу відповідне документальне підтвердження правомірності застосування норми споживання у 7,1 м3 у липні-вересні 2016 року та надати копії актів, які були складені відповідачем з теплопостачальною організацією, про відсутність централізованого гарячого водопостачання за його адресою у липні-вересні 2016 року та у період з 01 січня 2017 року по 01 квітня 2019 року, - колегія суддів звертає увагу, що така вимога вже була предметом розгляду у справі № 201/5303/19 та встановлено судом, що відповідач АТ “Дніпрогаз” надав достовірну інформацію, розглянув, перевірив згадувану заяву ОСОБА_1 у відповідності до вимог законодавства.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що неправомірними діями та бездіяльністю відповідача йому завдана моральна шкода, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не вправі визначити на власний розсуд суму моральної шкоди, оскільки моральна шкода оцінюється перш за все особою, яка звертається до суду із такими вимогами.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач заявляючи вимогу про відшкодування йому грошима моральної шкоди жодного обґрунтування заподіяння йому моральної шкоди відповідачем не навів.

Крім того, всупереч пункту 3 частини третьої статті 175 ЦПК України позивач не зазначив в позовній заяві ціни позову, оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є вимогою майнового характеру та підлягає грошовій оцінці, а також точної суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача.

Однак, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження спричинення йому відповідачем моральної шкоди, не визначено її розмір та розрахунок.

Таким чином, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, дія чи бездіяльність внаслідок якої позивачеві завдана шкода, відсутні підстави для стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач всупереч положенням пункту 2 частини першої статті 19 Закону України “Про звернення громадян” у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги зобов`язаний був скласти про це мотивовану постанову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з матеріалів справи та встановлених обставин вбачається, що відповідачем не приймалось рішення, що інформація яку запитано позивачем, є інформацією з обмеженим доступом, відповідачем не приймалось таке рішення і при розгляді звернення позивача, відповідно така постанова відповідачем не складалася.

З приводу доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та посилань на те, що судом не застосовано норми права на які посилався позивач, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 5 Закону України “Про інформацію” кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону України “Про інформацію”, у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Згідно положень статті 25 Закону України “Про звернення громадян” у разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, відшкодовують йому завдані матеріальні збитки, пов`язані з поданням і розглядом скарги, обґрунтовані витрати, понесені у зв`язку з виїздом для розгляду скарги на вимогу відповідного органу, і втрачений за цей час заробіток. Спори про стягнення витрат розглядаються в судовому порядку. Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Відповідно до положень частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В супереч вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не довів суду, що з боку відповідача була вчинена бездіяльність та яким саме чином АТ “Дніпрогаз” завдав позивачу моральну шкоду.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, а саме статі 265 ЦПК України, однак такі доводи не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки не призвели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що зводяться до цитування норм чинного законодавства та трактування їх на власний розсуд, які не дають підстав для задоволення позовних вимог позивача ані на підставі норм Цивільного кодексу України, ані на підставі Закону України “Про інформацію” та Закону України “Про звернення громадян”.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2021 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко