П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/2615/21	

Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 05 травня 2021 року
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.11.2020р. № ф-41842-50,-

В С Т А Н О В И В :
У лютому 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернулася до Одеськогоокружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.11.2020 року №ф-41842-50.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, остання відповідно до ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» звільнена від сплати єдиного внеску, що в свою чергу свідчить про протиправність прийняття відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.11.2020 року №ф-41842-5.
Відповідач проти позову заперечував.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подано до суду апеляційну скаргу, у якійпосилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким задовольнити її позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що спірна у справі вимога податкового органу не містить інформації на підставі чого та як саме було визначено вказану у ній суму недоїмки. Також, апелянт вказуючи, що являється пенсіонером за віком та з 30.07.2009р. вже отримує пенсію, наголошує на тому, що вона звільнена від сплати ЄСВ за себе в силу приписів Закону № 2464-VI, в редакції Закону №1774- VIІІ. 
05.07.2021р. (вхід.№ 14493/21) від Головного управління ДПС в Одеській області до апеляційного суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу позивачки у справі, у якому вказуючи на хибність доводів апелянта, податковий орган просить відмовити у задоволенні скарги та залишити судове рішення без змін з тих підстав, що ОСОБА_1 у відповідності до норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» (в редакції, що діяла до 01.01.2021 року), п.3 розділу 6 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449, була платником єдиного внеску до 01.01.2021 року на підставі п. 5 частини першої ст. 4 Закону № 2464- VI, тому положення ч. 4ст. 4 Закону 2464- VI (в редакцій що діяла до 01.01.2021) щодо звільнення від сплати за себе єдиного внеску, на неї, не розповсюджувались.
За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 здійснює приватну нотаріальну діяльність з 2005 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності №52 від 12.12.2005 року (а.с.2).
Позивач є пенсіонером, отримує пенсію за віком відповідно до ст. ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 30.08.2009 року.
Також, як було встановлено судом попередньої інстанції, податковий номер 1993314461, перебуває на обліку в ГУ ДПС в Одеській області (Приморський р-н. м.Одеси) як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю (нотаріус) з 30.01.1998 року.
Згідно з відомостями Реєстру страхувальників вона зареєстрована платником єдиного внеску 09.08.2000 року.
З наданих до суду інтегрованих карток ОСОБА_1 по єдиному внеску судом першої інстанції було встановлено, що у позивача станом на 31.12.2019 року рахується недоїмка в сумі 18091,61 грн., станом на 31.05.2020 року рахується недоїмка в сумі 22923,56 грн. та станом на 31.10.2020 року рахується недоїмка в сумі 27140,74 грн. та станом на станом на 31.12.2020 року рахується недоїмка в сумі 27140,74 грн.
23.11.2020 року Головним управлінням ДПС в Одеській області на підставі статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №ф-41842-50, в якій визначено, що станом на 31.10.2020 року заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафу, пені ОСОБА_1 становить 27140,74 грн. (а.с.3).
Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.11.2020 року №ф-41842-50 протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до набрання чинності Законом № 592-ІХ, станом на дату наявності у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 22923,56 грн. (31.05.2020 року) ОСОБА_1 як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність та отримує пенсію за віком не була звільнена від сплати за себе єдиного внеску, відтак вимога про сплату боргу (недоїмки) від 23.11.2020 року №ф-41842-50 є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та вказаному вище висновку суду першої інстанції, колегія суддів перш за все зазначає, що згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Як встановлено ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Усі громадяни щорічно подають до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік у порядку, встановленому законом.
Так, відповідно до статті 62 Податкового кодексу України, одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Відповідно до п.п. 4.1.4. п.4.1. ст. 4 ПК України, основним принципом податкового законодавства є презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу
Відповідно до п.56.21 ст.56ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акту, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).
Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в т.ч. ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з положеннями ч.4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, від сплати єдиного внеску звільняються особи за таких умов: якщо отримують пенсію за віком, або є особами з інвалідністю та отримують пенсію відповідно до закону або соціальну допомогу, або досягли віку встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Стаття 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції, станом на час досягнення позивачкою 55 річного віку (редакція від 22.07.2009р.) визначає умови призначення пенсії за віком, де обумовлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п`яти років. 
З огляду на викладене, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 , здійснює незалежну професійну діяльність в якості нотаріуса, та є пенсіонером за віком і отримує пенсію з 30.08.2009р., а відтак має право на пільги, встановлені ч. 4 ст. 4 Закону № 2464.
Вказані обставини справи були установлені судом першої інстанції, однак належна оцінка їм з урахуванням вимог ЗУ №2464-VI надана не була.
При цьому слід також зауважити, згідно наявних у справі письмових доказів, ОСОБА_1 договорів добровільного страхування додаткової пенсії не укладала, не виявляла бажання бути платником єдиного внеску, договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладала. Протилежного відповідачем не доведено.
Враховуючи викладене, само зайняті особи, яким призначено пенсію за віком і які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». 
На підставі системного аналізу законодавства, яке регулює спірні правовідносини, відповідно до встановлених обставин справи, колегія суддів доходить висновку про те, що судом першої інстанції допущено неправильне тлумачення закону, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, а саме - частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а також не з`ясування всіх обставин справи, що мають істотне значення для її правильного вирішення.
Відтак, суд першої інстанції помилково послався на Закон України від 13.05.2020р. «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом працівників», яким внесено зміни , зокрема до ч. 4 ст. 4 Закону щодо доповнення переліку осіб які звільняються від сплати за себе єдиного внеску – особами які отримують пенсію за вислугу років, оскільки у даному випадку, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 зазначала, що отримує пенсію за віком, а не пенсію за вислугу років, та такі особи мають пільги щодо сплати ЄСВ у передній редакції Закону № 2464- VI.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI, базою нарахування єдиного внеску, зокрема, для фізичних осіб-підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню ПДФО. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом № 2464-VI. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Для фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI).
Як визначено ст. 9 Закону №2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
За змістом положень статті 25 Закону № 2464-VI рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом, та як рішення, прийняте органом доходів і зборів, що належить до його компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковим до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
Вказані приписи кореспондуються з положеннями розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за №508/26953 (надалі – Інструкція № 449), у відповідності до якого до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до фіскальних органів, та сплатити їх.
У разі виявлення фіскальним органом своєчасно не нарахованих та/або несплачених платником сум єдиного внеску такий фіскальний орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки).
Також, слід звернути увагу на приписи п.3 Розділу VI Інструкції № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за №508/26953, фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках: якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами; якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1 та 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`яти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.
З огляду на викладені правові норми можна дійти висновку про те, що обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється в порядку ст.62 ПК України на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, а податкова вимога по сплаті обрахованої недоїмки зі сплати ЄСВ відповідно може бути надіслана платнику виключно за результатами проведення зазначеної перевірки, що відповідає вимогам ст. 9 Закону № 2464-VI.
У даному ж випадку відповідачем надіслано податкову вимогу позивачу, у зв`язку із встановленням наявності недоїмки зі сплати ЄСВ без проведення відповідної перевірки та з порушенням строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, тому апеляційний суд вважає безпідставним вказане нарахування та надіслання контролюючим органом вимоги та погоджується з відповідними доводами апелянта, що вимога про сплату боргу з єдиного внеску від 23.11.2020 року №Ф- 41842-50, складена, Головним управлінням ДПС в Одеській області, є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97р., та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (FormerKingofGreeceandOthers v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatismutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. TheCzechRepublic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. TheCzechRepublic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав для призначення податкових штрафів має саме податкове управління ( див п. 110 рішення ЄСПЛ у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (заява №36985/97).
Судова колегія оцінює критично посилання контролюючого органу на те, що у зв`язку із змінами внесеними до Закону №2464, ДПС України та ПФУ 11.02.2021р. затверджено нову редакцію Протоколу №10/4 про обмін інформацією щодо даних про фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність та такий обмін інформацією в електронному вигляді буде започатковано лише у квітні 2021 року, позаяк урегулювання внутрішніх процедур суб`єктів владних повноважень не може бути підставою для прийняття безпідставних рішень. Окрім того, оскільки спірна у справі вимога була виставлена без проведення перевірки, у межах якої контролюючий орган міг з`ясувати питання щодо наявності/відсутності у позивача пільг, які звільняють її від сплати єдиного внеску за себе, як особи що є пенсіонером за віком, та підтвердити з`ясовані обставини відповідними письмовими доказами, чого у даному випадку не зробив, вважати законною та обґрунтованою прийняту ГУ ДПС в Одеській області вимогу № ф-41842-50 від 23.11.2020р. наразі неможливо. 
Інші доводи контролюючого органу є несуттєвими, стосуються помилкового трактування відповідачем у справі норм Закону №2464- VI.
Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідач не довів правомірність оскарженої вимоги № Ф-41842-50 від 23.11.2020р. про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 27140,74грн., не спростував доводів позивачки про те, що остання є пенсіонером за віком, а відтак має право на пільги, згідно ч. 4 ст. 4 Закону №2464.
Таким чином, апеляційний суд доходить до висновку про необґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, про передчасність висновків суду першої інстанції щодо наявності у відповідача підстав для прийняття спірної у справі вимоги, у зв`язку із чим наявні підстави для скасування цього судового рішення.
Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи все викладене вище, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано спірні обставини справи, прийнято рішення з неправильним застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає наявними підстави для скасування судового рішення з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року у справі № 420/2615/21–скасувати.
Ухвалити у даній справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.11.2020р. № Ф-41842-50 - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати прийняту Головним управлінням ДПС в Одеській області вимогу №Ф-41842-50 від 23.11.2020 року про сплату боргу (недоїмки).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.