Справа № 137/1014/21
Провадження № 22-ц/801/2373/2021
Категорія: 114
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року	Справа № 137/1014/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В., 
               за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,
               за участю сторін: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №137/1014/21 за заявою  ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року, яке ухвалене суддею Гопкіним П.В. в Літинському районному суді Вінницької області, повний текст рішення складено 28 вересня 2021 року, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року  ОСОБА_1  звернулась в суд з заявою, за участю заінтересованої особи ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, яку мотивувала тим, що з 2014 року заявник розірвала шлюб із заінтересованою особою ОСОБА_3 , однак продовжують спільно проживати в спільному будинку по АДРЕСА_1 . Заявник зазначає, що під час спільного проживання ОСОБА_3 постійно її ображав нецензурною лайкою, завдавав їй тілесних ушкоджень, внаслідок чого заявник декілька разів викликала поліцію, деякі обставини були зафіксовані. Постійні побиття з боку ОСОБА_3 стали підставою розриву їхніх відносин та розірвання шлюбу, але сторони вимушені проживати в одному будинку. Попри розірвання шлюбу, ОСОБА_3 весь час переслідує заявника, погрожує розправою, як тільки вона приходить до дому, не дає спокійно пересуватися по її частині будинку. Крім того, це все бачать їхні спільні діти та їх психіка руйнується. 
Упродовж 2020-2021 років заявник багато разів зверталася до органів поліції і лише чотири звернення було зафіксовано, які не містили в собі ознак кримінального правопорушення, і лише одне звернення від 06 травня 2021 було внесено до ЄРДР за № 120210250000135 за ознаками кримінального проступку передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Дана обставина про розгляд кримінального проступку не зупинила ОСОБА_3 , він постійно погрожує заявнику розправою та погрожує помститися.
За час домашнього насилля заявник втратила здоров`я, має пригнічений стан, постійно має відчуття страху за себе, своїх дітей та рідних.
Таким чином, вважає що вона є особою, яка зазнала домашнього насильства, тому просила суд застосувати обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 строком до 6 місяців із застосуванням тимчасових обмежень.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року в задоволенні заяви відмовлено. 

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків викладених у рішенні суду обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.
Вважає, що наявні підстави для застосування обмежувального припису відносно ОСОБА_3 , у зв`язку з вчиненням домашнього насильства, тому просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції, виходив з того, що заявником не доведено, що вона є особою, яка постраждала від насильства з боку ОСОБА_3 і потребує захисту в порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та відсутні ризики вірогідності вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 , настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення для заявника.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.19).

Згідно з відповідей органів поліції, заявник зверталась зі скаргами на протиправні дії ОСОБА_3 (а.с.5 – 8).

Відповідно до обвинувального акту від 08 червня 2021 року ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Потерпілими зазначені: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.9 – 11).

Консультативним висновком спеціаліста, заявнику ОСОБА_1 28 липня 2021 року встановлено діагноз – «нетоксичний одновузловий зоб». Зазначена інформація також підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 та відповіддю КНП «Літинський центр первинної медико-санітарної допомоги» на звернення адвоката за № 522/01 від 09 липня 2021 (а.с.13, 15, 16).

З виписки із медичної картки амбулаторного хворого вбачається, що ОСОБА_1 07 травня 2021 року зверталась до лікаря-психіатра та їй встановлено діагноз «Стресовий, постравматичний розлад» (а.с.14).

З листа Вінницької окружної прокуратури №50-199-21 від 12 травня 2021 вбачається, що ОСОБА_3 звертався до правоохоронних органів зі скаргою на протиправні дії ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 (а.с.40).

Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №1716, з 20 травня 2021 року по 28 травня 2021 року ОСОБА_3 перебував на лікуванні із діагнозом «Закрита черепно-мозкова травма» (а.с.42).

Відповідно до заяви від 06 жовтня 2020 року ОСОБА_3 звертався до правоохоронних органів та просив провести профілактичну бесіду щодо неправомірних дій ОСОБА_1 (а.с.43).

З характеристики Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області № 918 від 05 липня 2021 року вбачається, що відносно ОСОБА_3 до селищної ради компроментуючі матеріали не надходили (а.с.46).

Згідно характеристики ФОП ОСОБА_6 від 09 вересня 2021 року, ОСОБА_3 працює на посаді водія. За час перебування на посаді водія зарекомендував себе позитивно. За характером спокійний та врівноважений, жодної скарги від колег по роботі не надходило. В колективі користується повагою та авторитетом. Постійно прагне до самовдосконалення (а.с.47).

Як вбачається з рішення Літинського районного суду Вінницької області від 10 червня 2021 року (справа №137/1372/20) між заявником та заінтересованою особою наявний спір щодо поділу майна (а.с.38).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Нормативно правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20; від 03 серпня 2021 року у справі №761/27704/20, провадження №61-9182св21.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як на підставу для звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вказувала, що останній систематично чинить психологічне і фізичне насильство, тому існує реальна вірогідність повторного вчинення домашнього насильства кривдником і як жертва, вона потребує захисту в порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Посилалася на наявність у діях ОСОБА_3 , вчинених відносно  ОСОБА_1  ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України. У зв`язку із зазначеним остання звернулася до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення злочину, яке внесено до ЄРДР за № 120210250000135 від 06 травня 2021 року.

Апеляційний суд звертає увагу, що звернення заявника до правоохоронних органів та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджують факт вчинення насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України).
Таким чином, суд першої інстанції в силу положень частини шостої статті 82 ЦПК України надав правильну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, а саме обвинувальному акту від 08 червня 2021 року відносно ОСОБА_3 , який обвинувачується у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки звернення до різних органів державної влади, зокрема правоохоронних, свідчить про наявність конфлікту між сторонами, і самі по собі не підтверджують факт вчинення насильства ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для застосування до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені спеціальним законом.

Подібні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20), від 03 серпня 2021 року у справі №761/27704/20 (провадження №61-9182св21).

Таким чином, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог щодо факту вчинення насильства ОСОБА_3 щодо неї, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому, у зв`язку із не виданням обмежувального припису, що є процесуальним обов`язком заявника відповідно до змісту статей 12, 81 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 листопада 2021 року.

Головуючий                         Сопрун В.В.

Судді                                 Матківська М.В.
                                       
                                                               Міхасішин І.В.