Постанова
Іменем  України 
 
22 листопада 2021 року
 
справа № 638/6327/14-ц
провадження № 61-11583св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 (як правонаступник ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 ,
треті особи: Харківська міська рада, Десята Харківська державна нотаріальна контора,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року в складі судді Аркатової К. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 02 липня 2020 року в складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Бурлаки І. В., Котелевець А. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
 
У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ), ОСОБА_4 та просив визнати за ним право на спадкування після смерті ОСОБА_5 за заповітом від 06 червня 2000 року, реєстровий № 1-873.
 
В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (після внесення виправлень у спадковий реєстр - ОСОБА_6 ), після смерті якого залишилося спадкове майно, до складу якого входить квартира АДРЕСА_1 . 16 березня 2010 року він подав заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлого ОСОБА_5 , посвідченого 06 червня 2000 року Десятою Харківською державною нотаріальною конторою. Крім того, заяви про прийняття спадщини подали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
 
04 червня 2011 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте листом від 04 червня 2011 року за вих. №1308/01-16 йому роз`яснено, що в актовий запис про смерть № 16492 від 05 грудня  2009 року після померлого ОСОБА_5 21 січня 2011 року внесено зміни щодо прізвища померлого - змінено його з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_6 », у зв`язку з чим неможливо видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом та запропоновано звернутися до суду. 
 
Вперше він звернувся до суду з відповідним позовом до Харківської міської ради 09 червня 2011 року. Справа розглядалася судами неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року рішення суду апеляційної інстанції, яким йому відмовлено в задоволені позову, залишено без змін з підстав незалучення у справі належних відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв'язку з пропуском ним позовної давності.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.
 
Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Суд касаційної інстанції виходив з того, що суди не встановили ту обставину, що нотаріус не видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину у зв`язку зі зміною прізвища спадкодавця у спадковому реєстрі з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_6 ». Вказаний спір може бути вирішений лише в судовому порядку шляхом встановлення факту, що заповіт складений та підписаний від імені ОСОБА_5 ОСОБА_5 і шляхом визнання за ОСОБА_1 права на спадкування за заповітом.
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 02 липня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_1 право на спадкування після смерті ОСОБА_5 за заповітом від 06 червня 2000 року, реєстровий № 1-873. 
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з доведеності права ОСОБА_1 на спадкування після смерті ОСОБА_5 за заповітом від 06 червня 2000 року. Вказаний заповіт підписаний ОСОБА_5 особисто, доказів його недійсності суду не надано. 
 
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 05 грудня 2009 року ОСОБА_5   помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації смертей 05 грудня 2009 року зроблений відповідний актовий запис № 16492. У січні 2011 року в зазначений актовий запис внесено зміни - прізвище померлого змінене з « ОСОБА_7 » та « ОСОБА_6 ». Внесення такої зміни не позбавляє особу права спадкувати за чинним заповітом, однак унеможливлює оформлення спадкових прав в позасудовому порядку.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У серпні 2020 року ОСОБА_2 (який є правонаступником ОСОБА_3 ) звернувся  до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 липня 2020 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм прав у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 04 квітня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-  ц, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 473/1584/16-ц, 14 січня 2019 року в справі № 912/1188/17, від 06 лютого 2019 року в справі № 922/587/18, від 21 січня 2019 року в справі № 902/794/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Окрім того, посилався на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначав про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Також оскаржив судові рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Вказував, що заповіт від 06 червня 2000 року складений з порушенням вимог щодо форми і порядку посвідчення. Спадкоємцем у ньому зазначений ОСОБА_1 , однак у зв`язку з відсутністю ідентифікуючих ознак особи неможливо стверджувати, що заповіт складений саме на користь позивача. 
 
Відмова державного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії оформлюється виключно постановою, тому лист-повідомлення нотаріальної контори не є належним доказом на підтвердження позовних вимог.
 
Апеляційний суд не надав належну оцінку всім аргументам касаційної скарги.
 
ОСОБА_1 звернувся з позовом до неналежних відповідачів у справі, оскільки спір фактично виник між ним та Десятою Харківською державною нотаріальною конторою.
 
Апеляційний суд встановив, що права позивача порушені внаслідок внесення змін до актового запису про смерть і що про це порушення ОСОБА_1 дізнався з листа Десятої Харківської державної нотаріальної контори від 04 червня 2011 року. Вказані висновку не відповідають зібраним у справі доказам.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дзержинського районного суду м. Харкова.
10 листопада 2020 року справа № 638/6327/14-ц надійшла до Верховного Суду.
 
ОСОБА_1 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з клопотанням про розгляд справи за його участі.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції                 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Питання про необхідність виклику учасників справи для надання пояснень вирішує суд.
 
Підстави для задоволення клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи в судовому засіданні з його участю, оскільки немає необхідності виклику учасників справи для надання пояснень в цій справі.
 
Окрім цього, ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з клопотанням про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на частину п'яту статті 403 ЦПК України.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що  06 червня 2000 року ОСОБА_5 на випадок смерті склав заповіт, яким все майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось та взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті та на що він матиме право за законом, заповів ОСОБА_1 . У заповіті вказано, що заповіт підписаний гр. ОСОБА_5 у присутності нотаріуса. Його особу встановлено, дієздатність перевірено.
 
Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 26224614 від 26 травня 2010 року ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 04 червня 1996 року, реєстровий № 1-96-69149, належала квартира АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
 
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2011 року в справі № 2а-9649/11/2070, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року, встановлено, що 11 січня 2011 року до Дзержинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції звернувся ОСОБА_3 із заявою про внесення змін до актового запису про смерть ОСОБА_5 в частині прізвища померлого, змінивши його з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_6 ». За наслідками перевірки зазначеної заяви, отримавши актовий запис про народження померлого № 300 від 21 січня 1929 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції на ОСОБА_5 , було встановлено, що прізвище народженого зазначено українською мовою як « ОСОБА_6 ». За результатами розгляду матеріалів справи Дзержинським відділом був складений висновок від 19 січня 2011 року про внесення змін до актового запису цивільного стану, сформовано справу, яка відповідно до вимог чинного законодавства була направлена до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції для внесення відповідних змін в актовий запис про смерть ОСОБА_5 № 16492 від 05 грудня 2009 року.
 
У зв`язку з внесенням відповідних змін до актового запису про смерть 21 січня 2011 року було повторно видане свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Відповідно до листа Десятої Харківської державної нотаріальної контори № 1308- 01-16 від 04 червня 2011 року, не вбачається за можливе видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки в актовий запис про смерть № 16492 від 05 грудня 2009 року після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 21 січня 2011 року внесено зміни в частині зазначення прізвища померлого « ОСОБА_6 ».
 
Згідно з постановою Десятої Харківської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2335/02-31 від 26 липня 2014 року, 16 березня 2010 року ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини за заповітом № 1-873 від 06 червня 2000 року, складеним ОСОБА_8 . На підставі зазначеної заяви заведена спадкова справа № 146/10. Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся також ОСОБА_3 . Останньому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом відмовлено через існування заповіту ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_1 та відсутність у ОСОБА_3 права на обов`язку частку у спадщині.
 
З листа Десятої Харківської державної нотаріальної контори № 521/146/2010 від 02 березня 2016 року вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після двоюрідного брата ОСОБА_5 звернувся також громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 
 
ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом з метою встановлення свого права на спадкування після смерті ОСОБА_5 за заповітом № 1-873 від 06 червня 2000 року, яке порушене внаслідок внесення у січні 2011 року змін в актовий запис про смерть ОСОБА_5 № 16492 від 05 грудня 2009 року в частині правильного зазначення прізвища померлого.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
У рішенні Апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2013 року в справі № 638/6742/13-ц за позовом ОСОБА_3 до Десятої Харківської державної нотаріальної контори про визнання незаконними внесення змін до спадкового реєстру та зобов`язання вчинити дії, яке набрало законної сили, встановлено, що 22 грудня 2011 року Десята Харківська державна нотаріальна контора внесла до Спадкового реєстру в спадкову справу № 146/10 зміни про прізвища спадкодавця, змінивши його з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_6 ».
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2018 у справі № 638/13294/14-ц, яка набрала законної сили, встановлено, що на день смерті спадкодавець, який склав заповіт № 1-873 від 06 червня 2000 року у місті Харкові, мав прізвище « ОСОБА_7 », яке після його смерті за заявою спадкоємця змінено у реєстрах на прізвище « ОСОБА_6 ». Тому спадкодавець ОСОБА_5 і зазначений у вищевказаних реєстрах ОСОБА_5 є однією і тією ж самою людиною. Також у постанові встановлено, що факт підписання заповіту саме ОСОБА_5 , а не ОСОБА_5 , підтверджує посвідчувальний запис нотаріуса про те, що заповіт підписаний гр. ОСОБА_5 у його присутності. Особу його встановлено, дієздатність перевірено. Той факт, що після підпису спадкодавця зазначено рукописним текстом прізвище « ОСОБА_9 », з урахуванням посвідчувального запису нотаріуса, свідчить про те, що прізвище та ініціали написані рукописним текстом російською мовою.
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
 
Відповідачами у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
 
Встановивши, що внесення змін до актового запису про смерть № 16492 від 05 грудня 2009 року в частині зміни прізвища померлого спадкодавця з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_6 » не позбавляє ОСОБА_1 права на спадкування за заповітом від 06 червня 2000 року № 1-873, який не визнаний у встановленому порядку недійсним, однак унеможливлює оформлення останнім спадкових прав в позасудовому порядку, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 04 квітня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 473/1584/16-ц, 14 січня 2019 року в справі № 912/1188/17, від 06 лютого 2019 року в справі № 922/587/18, від 21 січня 2019 року в справі № 902/794/17, оскільки висновки суду касаційної інстанції у наведених справах зроблені за встановлення інших фактичних обставин. 
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті                 і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу                       ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 липня 2020 року залишити без змін.
 
Щодо клопотання ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
У частині п`ятій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
 
З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
 
При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
 
У поданій касаційній скарзі відсутні обґрунтування наявності виключної проблеми та посилання на обставини справи, що по-різному тлумачаться судами у справах з подібними фактичними обставинами та правовідносинами, що б свідчило про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Ураховуючи наведене, відсутні підстави для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду указаної справи згідно зі статтею 403 ЦПК України.

 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд                         у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про  розгляд справи за його участювідмовити.
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 липня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко