ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 140/9040/20 пров. № А/857/17045/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                      Святецького В.В., 
суддів                                                            Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,
          з участю секретаря судового засідання      Гром І.І.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року  у справі № 140/9040/20 (головуючий суддя Валюх В.М., м. Луцьк)  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

           19 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача- ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  в якому просив: 
а) визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи з 30.03.2020 внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання Комісії від 05.06.2020 №78 (пункт 2); 
б) зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2020, з урахуванням вже проведених виплат, пов`язаних із встановленням 5% працездатності, та факту подання усіх документів, передбачених законодавством, відповідно до Порядку, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.
          Рішенням від 21 липня 2021 року Волинський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю.   
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовані норми матеріального права.
В апеляційній скарзі позивач також зазначає, що суд першої інстанції не розглядав справу в контексті норм Конституції та закону, який регулює спірні правовідносини, а звів провадження справи до очікування рішення «схожої», але зовсім «іншої» за обставинами, справи, яка перебувала на розгляді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (справа №1.380.2019.006957).
Додані до позову матеріали свідчать, що він (позивач) двічі проходив комісію МСЕК. Перший раз, 29.03.2015 за порадою лікарів з приводу травми, яка не передбачала і не могла передбачати встановлення інвалідності; другий раз, 30.03.2020 з приводу захворювання, якого в нього не було в 2015 році ( як і в 2016 - 2018 роках). В проміжку між проходженнями цих комісій він служив по контракту, в тому числі в зоні ООС, отримав захворювання, якого не мав при першому огляді. 
Таким чином, між подією, яка мала місце в 2015 році (травма) і наслідком 2020 року (встановленням інвалідності) немає жодного причинного зв`язку, з якого і виникає наслідок - соціальна гарантія (компенсація), передбачена Законом України ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”. 
Підставою для відмови у позові стала та обставина, що захворювання, за якими була встановлена ступінь втрати професійної працездатності та III група інвалідності, є різними, не впливає на висновки суду про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Фактично такий висновок суду першої інстанції суперечить ст. 1 Закону України ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, де зазначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, в тому числі в разі втрати працездатності.
З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким  позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Міністерство оборони України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.  
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.  
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 з 23.08.2014 по 02.09.2014, з 04.10.2014 по 12.01.2015, з 26.03.2015 по 01.04.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в районі її проведення на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується довідкою військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 27.10.2015 № 3706 (а.с. 8).
Згідно із витягом з протоколу засідання ВЛК Західного регіону №389 від 11.06.2015 отримана позивачем травма (29.03.2015) - «так, пов`язана із захистом Батьківщини» (а.с.9).
06.07.2015 Львівська обласна МСЕК №3 встановила позивачу 5% втрати професійної працездатності, про що видана довідка серії 12ААА №001707 (а.с. 10).
Відповідно до свідоцтва про хворобу від 27.11.2019 №643/3 госпітальна ВЛК психоневрологічного профілю ВМКЦ Західного регіону встановила діагноз та визнала позивача непридатним до служби у мирний час (а.с. 12).
Як вбачається із витягу з протоколу засідання 16 регіональної ВЛК Міноборони №55 від 10.02.2020, позивачу було встановлено захворювання, яке «так, пов`язане із захистом Батьківщини» (а.с.13).
30.03.2020 Волинська обласна МСЕК встановила позивачу 3 групу інвалідності та зазначила, що захворювання «так, пов`язане із захистом Батьківщини», про що видана довідка серії 12 ААБ № 195526 (а. с. 14).
ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності, долучивши до заяви пакет документів.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України від 05.06.2020 №78, затвердженого Міністром оборони України 10 червня 2020 року, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги молодшому сержанту в запасі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), якого 26.12.2019 звільнено з військової служби та 06.07.2015  під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 5% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталося 29.03.2015 (довідка МСЕК серія 12ААА №001707 від 06.07.2015), а 30.03.2020 під час огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю 3 групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серія 12ААБ №195526 від 30.03.2020). 
Вказане рішення мотивоване тим, що між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках, та втратою працездатності у вигляді встановлення ІІІ групи інвалідності, пройшов термін понад 2 роки, а тому немає підстав для призначення одноразової грошової допомоги. У цьому ж рішенні зазначено про виплату позивачу допомоги у зв`язку із встановленням 5% втрати працездатності в сумі 4263,00  грн. (а.с.16).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивачу (06.07.2015) до дня встановлення ІІІ групи інвалідності (30.03.2020) минуло понад два роки, а тому позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. 
При цьому, на думку суду, та обставина, що захворювання, за якими було встановлено ступінь втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності, є різними, не впливає на висновки суду про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів апеляційного суду,  відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними. 
Так, відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до  статті 41 Закону України ,,Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2235-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених  Законом України ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”. 
Статтею 16 Закону України ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.19.1991 № 2011- ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги запроваджений з 01.01.2014 шляхом доповнення  Закону України ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”  статтею 16-3 (в редакції  Закону України ,,Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців” від 04.07.2012 № 5040-VI).
Згідно з пунктом 4  статті 16-3 Закону України ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”  , який набрав чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У подальшому  Законом України ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України ” від 06.12.2016 № 1774-VIІІ) (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4  статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ  доповнено абзацом другим такого змісту: ,,У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється”.
Згідно з пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975  (в редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення), якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Суд апеляційної інстанції в силу приписів частини 5  статті 242 КАС України  та частини 6 статті 13 Закону України ,,Про  судоустрій і статус суддів”  враховує під час вирішення цього спору висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 440/1491/20.
Так, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки з дня встановлення позивачеві 20% втрати працездатності (07.10.2015) до дня встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності (25.11.2019) минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Крім того, Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2020 у справі №     240/10153/19 зазначив наступне: «Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ    є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому даної статті. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється. Окрім того, абзац другий пункту 4  статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ    встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності. Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців».
З огляду на наведене, пунктом 4  статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ  передбачено вирішення питання виплати одноразової грошової допомоги шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували, а також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були належні правові та фактичні підстави для висновку про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі та, відповідно, відсутність правових підстав для задоволення позову.
В силу приписів чс.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78  цього Кодексу.
В позовній заяві позивач вказав, що в 2019 році продовжив службу в ЗСУ, підписавши контракт, і був зарахований 30.01.2019 на посаду командира 2 відділення 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_2 , а 26.12.2019 звільнений з лав ЗУС за станом здоров`я на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2  за № 305 від 26.12.2019. 
27.11.2019 госпітальна військово-лікарська комісія психоневрологічного профілю ВМКЦ Західного регіону встановила ОСОБА_1 діагноз: ,,Помірно виражений тривалий невротичний розлад, асоційований зі стресом, зі стійкими хворобливими проявами. Ішемічна хвороба серця. Атеросклеротичний кардіосклероз СН І. Короткозорість ступеня 0,5 Д…”. 
З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_1 в період з 23.08.2014 по 02.09.2014, з 04.10.2014 по 12.01.2015, з 26.03.2015 по 01.04.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в районі її проведення на території Донецької та Луганської областей. 
Жодного документу щодо безпосередньої участі в бойових діях в зоні ООС у період з 30.01.2019 по 26.12.2019 суду ОСОБА_1 не надав, у матеріалах справи також відсутні такі дані. 
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що після встановлення йому 5% втрати працездатності він повністю одужав, а 3-тя група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, встановлена йому у зв`язку з новим захворюванням, не пов`язаним із встановленням 5% втрати працездатності.
При цьому колегія суддів акцентує увагу на тому, що  саме травма, отримана в 2015 році, пов`язана із захистом Батьківщини і, відповідно, встановлена 3-тя група інвалідності, пов`язана із захистом Батьківщини в 2015 році, а не в 2019 році.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції  фактичним обставинам, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.     

Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-     

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Волинського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року  у справі № 140/9040/20 – без змін. 
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 05.11.2021.