28.09.21
22-ц/812/1811/21
Провадження № 22-ц/812/1811/21 Головуючий суду першої інстанції Чернявська Я.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 вересня 2021 року м. Миколаїв Справа 488/563/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
при секретарі судового засідання – Андрієнко Л.Д.,
за участю: позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – Перейми Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 10 год. 12 хв., повний текст якого складено 12 липня 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі – ДП «Адміністрація морських портів України») про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і оплату часу вимушеного прогулу, - 

В С Т А Н О В И В:
19 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив в подальшому, до ДП «Адміністрація морських портів України» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і оплату часу вимушеного прогулу. 
Доводи позову обґрунтовано тим, що він працював у ДП «Адміністрація морських портів України» з 26 грудня 2016 року по 20 січня 2021 року.
Згідно наказу від 20 січня 2021 року № 20-к його було звільнено з ДП «Адміністрація морських портів України» за пунктом 2 статті 36 КЗпП України.
Своє звільнення він вважає незаконним і необґрунтованим.
09 вересня 2020 року, працюючи на посаді інженера з економічної безпеки 2 категорії відділу аналізу, оцінки небезпек та загроз управління економічної безпеки апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», він отримав попередження про скорочення його посади з 10 грудня 2020 року на підставі наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 09 вересня 2020 року № 604-к «Про скорочення штату працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України». Також йому було вручено повідомлення про наступне вивільнення у випадку відмови від запропонованих вакантних посад.
Протягом двох місяців з дати попередження про скорочення посади йому кілька разів пропонувалась інша робота, яка не відповідала його кваліфікаційним вимогам.
27 листопада 2020 року при черговій пропозиції зайняти одну з вакантних посад він погодився на переведення на посаду економіста 1 категорії тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України». Вказане переведення на посаду було оформлено наказом від 04 грудня 2020 року № 747-к.
При оформленні переведення йому було повідомлено, що вказана посада є вакантною на час відпустки у зв`язку із вагітністю та пологами, а потім - у зв`язку із відпусткою по догляду за дитиною ОСОБА_3 . Працівниками Департаменту кадрової політики Левченко О.О. та ОСОБА_4 мені було обіцяно надати для працевлаштування інші вакансії при виході працівника ОСОБА_3 на роботу.
В порушення досягнутої домовленості 18 січня 2021 року йому було вручено повідомлення директора департаменту кадрової політики ОСОБА_5 та Директора департаменту бюджетування та тарифоутворення ОСОБА_6 про закінчення його строкового трудового договору з 20 січня 2021 року та наступне звільнення з цієї дати.
На його вимогу пояснити передчасне розірвання трудового договору він отримав інформацію про начебто вихід на роботу з відпустки по вагітності та пологах ОСОБА_3 .
Разом з тим, з наявної у нього інформації, ОСОБА_3 не приступала до роботи, а оформила відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Тобто, робоче місце, яке він займав до звільнення з ДП «Адміністрація морських портів України» і яке йому було запропоноване в порядку працевлаштування в зв`язку із скороченням, було не зайнятим на час його звільнення і є вакантним.
На вимогу надати йому іншу роботу відповідно до наявних вакансій йому було відмовлено, посилаючись на відсутність обов`язку роботодавця пропонувати іншу роботу при закінченні строкового трудового договору.
Здійснюючи скорочення посади інженера з економічної безпеки 2 категорії відділу аналізу, оцінки небезпек та загроз управління економічної безпеки апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», відповідач фактично не виконав вимоги статті 49? КЗпП України, що стосуються порядку вивільнення, оскільки запропонував роботу, яку позбавив позивача можливості виконувати через 40 днів після прийняття ним цієї пропозиції та відмовивши в наданні інших вакантних посад.
Він вважає, що оформивши його на роботу на час відпустки по вагітності та пологам та звільнивши його у зв`язку із закінченням цієї відпустки, відповідач фактично завуалював звільнення за скороченням на один місяць. При цьому в додаток не виплатив йому вихідну допомогу.
Відповідачем порушено статтю 23 КЗпП України, якою регламентується строк трудового договору. Відповідно до пункту 2 вказаної статті трудовий договір може бути укладеним на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.
Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправним та скасувати наказ ДП «Адміністрація морських портів України» від 20 січня 2021 року № 20-к про його звільнення за пунктом 2 статті 36 КЗпП України. Поновити його на роботі на посаді економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України». Стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 січня 2021 року до дня поновлення на роботі, який станом на 24 березня 2021 року становить 76 677 грн 04 коп.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2021 року в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу № 20-к від 20 січня 2021 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору за пунктом 2 статті 36 КЗпП України відбулось без порушення трудових прав позивача, правових підстав для поновлення позивача на посаді судом не встановлено. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основних вимог в силу статті 235 КЗпП України, пов`язаних з поновленням на роботі.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги його позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що в рішенні суду першої інстанції не були вказані суттєві обставини справи щодо причин, які спонукали його укласти тимчасово, до пропозиції підходящої роботи, строковий трудовий договір. Також судом не надана належна правова оцінка вказаним обставинам.
Натомість суд виклав виключно доводи відповідача, з чого витікає висновок про начебто його ініціативу на переведення на іншу посаду на час відпустки по вагітності та пологам та не врахував досягнуту сторонами умову щодо подальшого працевлаштування його на іншу посаду у випадку виходу на роботу з відпустки по вагітності та пологам ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції обґрунтував відмову у задоволенні позову вимогами пунктів 2 та 3 статті 23 КЗпП України, згідно з яким підставою припинення трудового договору є закінчення його строку.
Відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Скаржник вважає, що суд не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме – частину 2 статті 40 КЗпП України щодо переведення в порядку працевлаштування при скороченні на іншу роботу та статті 49? КЗпП України щодо пропозиції іншої наявної роботи згідно з вільними вакансіями, у зв`язку із вивільненням.
В огляді судової практики із спорів, що виникають із трудових правовідносин, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за травень 2020 року зазначено, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49? КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється працював.
Єдиним законом, який містить визначення поняття «вакансія», є Закон України «Про зайнятість», відповідно до якого «вакансія – вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа».
У постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 452/832/16-ц викладено висновок, що тимчасова посада на період відпустки по догляду за дитиною не є вакантною у розумінні КЗпП України, тому така посада не може пропонуватись на виконання положення частини третьої статті 49? КЗпП України.
Зазначений висновок підтвердив і послався на нього Верховний Суд в постанові від 28 квітня 2021 року в справі № 755/14564/18.
Таким чином пропонуючи йому роботу на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3 , відповідач ухилився від виконання обов`язку з працевлаштування, оскільки запропоноване ним робоче місце не було вакантним у розумінні КЗпП України та не відповідало висновку Верховного Суду в справах про вивільнення у зв`язку із скороченням чисельності чи штату працівників.
Тим паче не могло вважатися вакантним це ж робоче місце на час відпустки по вагітності та пологам ОСОБА_3 , оскільки воно було вільним лише на час лікарняного листа працівника.
Враховуючи викладене, оформивши його на посаду на час відпустки по вагітності та пологам, а в подальшому звільнивши у зв`язку із закінченням цієї відпустки, відповідач грубо порушив вимоги частини 2 статті 40 КЗпП України щодо переведення позивача на іншу роботу, та статті 49? КЗпП України щодо пропозиції іншої наявної роботи згідно з вільними вакансіями, у зв`язку із вивільненням.
Фактично відповідач завуалював його звільнення за скороченням, оформивши звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору.
Вказані порушення трудового законодавства дають підстави для вимоги позивача про його поновлення на роботі. 
ДП «Адміністрація морських портів України» надало до суду відзив на апеляційну скаргу.
В відзиві зазначено, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення спору.
ДП «Адміністрація морських портів України» вважає, що посилання позивача на недотримання ними вимог статті 49? КЗпП України є безпідставними, оскільки вимога зазначеної статті застосовується при проведенні процедури вивільнення працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема при скороченні чисельності та штату працівників.
У випадку з позивачем, його звільнено за процедурою вивільнення передбаченою пунктом 2 статті 36 КЗпП України (закінчення строку трудовою договору).
У тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певної події, зокрема до закінчення відпустки по вагітності і пологам, такий договір вважається укладеним на певний строк, тому настання обумовленої події є підставою для припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку його дії.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 415/1578/17-ц.
Таким чином, ДП «Адміністрація морських портів України» дотримано процедуру вивільнення позивача за пунктом 2 статті 36 КЗпП України.
Окрім зазначеного, безпідставними є доводи позивача, що пропонуючи декретне місце, роботодавець не виконав свого обов`язку щодо працевлаштування позивача, оскільки позивачу окрім посади економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» (навпроти якої стояла відмітка про її тимчасовість) було запропоновані всі наявні у ДП «Адміністрація морських портів України» вакантні посади.
Також безпідставними є доводи позивача, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для справи, в частині не виконання обов`язку щодо працевлаштування позивача, оскільки між ДП «Адміністрація морських портів України» та позивачем було досягнуто домовленості щодо укладення строку трудового договору виключно на період відпустки по вагітності і пологам ОСОБА_3 .
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Судом було встановлено, що 26 грудня 2016 року на підставі наказу про прийом на роботу № 541-к від 20 грудня 2016 року ОСОБА_1 був зарахований на посаду інспектора сектору контролю економічної та внутрішньої безпеки відокремлених підрозділів служби економічної та внутрішньої безпеки ДП “Адміністрація морських портів України”. 
Згідно з наказом № 124-к від 24 січня 2020 року ОСОБА_1 був переведений на посаду інженера з економічної безпеки 2 категорії відділу аналізу, оцінки небезпек та загроз управління економічної безпеки апарату управління постійно з 24 січня 2020 року.
Відповідно до наказу № 604-к від 09 вересня 2020 року «Про скорочення штату працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» 10 грудня 2020 року було прийнято рішення про ліквідацію структурних підрозділів апарату управління з усіма структурними одиницями та посадами, зокрема Управління з внутрішньої та економічної безпеки.
Згідно з пунктом 2 названого наказу Департаменту по роботі з персоналом апарату управління було надано розпорядження щодо здійснення заходів по вивільненню працівників відповідно до вимог законодавства про працю України, в тому числі запропонувати всім працівникам апарату управління ДП “Адміністрація морських портів України”, посади яких скорочуються, переведення за їх письмовою згодою на інші вакантні посади в ДП “Адміністрація морських портів України” (у разі наявності). Названим наказом також було визначено, що у разі наявності письмової відмови працівників апарату управління ДП “Адміністрація морських портів України” від переведення на інші запропоновані вакантні посади провести необхідні заходи щодо їх звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України тощо.
На виконання наказу про скорочення штату працівників апарату управління ДП “Адміністрація морських портів України” ОСОБА_1 було письмово повідомлено про наступне вивільнення, про що свідчить його підпис, датований 07 жовтня 2020 року, та запропоновано переведення на одну із вакантних посад в ДП “Адміністрація морських портів України” згідно доданого до повідомлення переліку. 
За повідомленням про проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників апарату управління ДП “Адміністрація морських портів України” від 27 листопада 2020 року щодо переведення на посаду начальника відділу контролю служби аналізу та управління ризиками апарату управління ДП “Адміністрація морських портів України”, ОСОБА_1 було запропоновано розглянути вакантні посади, наявні в ДП “Адміністрація морських портів України”, станом на 27 листопада 2020 року. 
04 грудня 2020 року ОСОБА_1 власноруч була написана заява про переведення його на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики Департаменту бюджетоутворення та тарифоутворення апарату управління ДП “Адміністрація морських портів України” на умовах строкового трудового договору з 10 грудня 2020 року на період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами ОСОБА_7 .
За наказом № 747-к від 04 грудня 2020 року ОСОБА_1 був переведений на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління з 10 грудня 2020 року на умовах строкового трудового договору на період відпустки по вагітності і пологам ОСОБА_3 на підставі: заяви ОСОБА_1 та повідомлення про наступне вивільнення від 09 вересня 2020 року.
Зі змісту повідомлення вих. № 09/10-01-12-41 від 18 січня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 був повідомлений про закінчення дії строкового трудового договору та наступне звільнення з підстав, передбачених пунктом 2 статті 36 КЗпП України, з 20 січня 2021 року та ознайомлений під підпис 19 січня 2021 року.
Відповідно до наказу № 20-к від 20 січня 2021 року, ОСОБА_1 був звільнений з посади економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору 20 січня 2021 року. З названим наказом позивач був ознайомлений в той же день, про що свідчить його особистий підпис від 20 січня 2021 року.
Під час виконання обов`язку роботодавця щодо надання пропозицій працівникові про наявність на підприємстві вакантних посад (іншої роботи), які з`явилися на підприємстві, починаючи з дати повідомлення позивача про наступне вивільнення, у наданому відповідачем переліку вакантних посад ДП “Адміністрація морських портів України” станом на 27 листопада 2020 року значиться вакантною посада: “Економіст 1 категорії (м. Одеса)” у відділі тарифної політики з відповідним посадовим окладом. Стосовно названої посади у наданому Переліку зроблена відмітка про те, що посада економіста 1 категорії (м. Одеса) є вакантною на час відпустки для догляду за дитиною до 3-х років. 
Особа, яка фактично займала запропоновану позивачу посаду, станом на 27 листопада 2020 року перебувала у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а не у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
За положеннями частини 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи (стаття 23 КЗпП України).
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавством.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. У нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку.
Як встановлено позивачем 04 грудня 2020 року власноруч була написана заява про переведення його на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики Департаменту бюджетоутворення та тарифоутворення апарату управління ДП “Адміністрація морських портів України” на умовах строкового трудового договору з 10 грудня 2020 року на період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами ОСОБА_7 .
За наказом № 747-к від 04 грудня 2020 року ОСОБА_1 був переведений на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління з 10 грудня 2020 року на умовах строкового трудового договору на період відпустки по вагітності і пологам ОСОБА_3 на підставі: заяви ОСОБА_1 та повідомлення про наступне вивільнення від 09 вересня 2020 року.
Оскільки ОСОБА_3 вийшла на роботу, наказом № 20-к від 20 січня 2021 року, ОСОБА_1 був звільнений з посади економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору 20 січня 2021 року. 
Отже, суд встановивши, що ОСОБА_1 внаслідок переводу був прийнятий на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління на певний визначений строк, а саме на період відпустки по вагітності і пологам ОСОБА_3 , з наказом про своє переведення останній був ознайомлений під підпис та погодився з ним, дійшов правильного висновку, що роботодавець правомірно звільнив позивача із займаної посади, після закінчення відпустки по по вагітності і пологам ОСОБА_3 , на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України.
З огляду на статтю 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).
Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не застосовані норми трудового законодавства, що регулюють порядок вивільнення працівників, зокрема, приписи статті 49-2 КЗпП України. Між тим, при погодженні позивача на перевід на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління на період відпустки по вагітності і пологам ОСОБА_3 , правовідносини щодо вивільнення позивача припинилися, а виникли нові, пов`язані у укладанням між працівником та роботодавцем трудового договору на певний строк. 
При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між ним та відповідачем існувала домовленість про його подальше працевлаштування після закінчення відпустки по вагітності і пологам ОСОБА_3 . 
Доводи позивача про те, що йому не було відомо про перевід на вказану посаду саме на період відпустки по вагітності та пологам також не заслуговують на увагу, оскільки факт обізнаності позивача про строковість трудових відносин та погодження саме з такими умовами праці підтверджується особистою заявою позивача від 04 грудня 2020 року про переведення його саме на такий період, наказом за № 747-к від 04 грудня 2020 року, з яким позивач був персонально ознайомлений.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що  суд при вирішенні справи правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі заявник.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає. 
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Проте, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 вересня 2021 року ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 1 362 грн за подання апеляційної скарги щодо оскарження судового рішення про вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відстрочено до ухвалення апеляційною інстанцією судового рішення у справі. За такого з урахуванням залишення апеляційної скарги без задоволення з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 362 грн.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 1 362 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 
Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.