ОКРЕМА ДУМКА
суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова М. Ю., Антоненко Н. О. на  ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 477/1315/20 (провадження № 61-4175св21)за  позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 Білозірської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, державного реєстратора Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області Чубатенко Ольги Пилипівни, Відділу у Вітовському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08  лютого 2021 року. 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом.
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про залишення позову без розгляду.
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 листопада 2020 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.
У листопаді 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою, у якій просив вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути з позивача на користь відповідача понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 17 988 грн, пов`язані з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача ОСОБА_1 .
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2020 року, яка залишена без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року, у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про компенсацію судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача відмовлено.
У березні 2021 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04  грудня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08  лютого 2021 року, а справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 15 вересня 2021 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з  того, що оскарження ухвали щодо визначення розміру судових витрат передбачено пунктом 13 частини першої статті 353 ЦПК України. Аналіз цього пункту та інших норм процесуального законодавства свідчить, що він охоплює собою, у тому числі, й розподіл судових витрат.
У переліку, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України, відсутній пункт 13 частини першої статті 353 ЦПК України. Тобто, ухвала суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат після її перегляду апеляційним судом касаційному оскарженню не підлягає.
Колегія суддів уважала, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для конкретизації висновку, викладеного в  постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21), щодо можливості оскарження в  касаційному порядку ухвали суду першої інстанції про визначення розміру судових витрат.
Також колегія суддів уважала, що справа містить виключну правову проблему, і  її передача на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права: вирішення питання оскарження/неоскарження в  касаційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат та правових наслідків відкриття касаційного провадження щодо ухвали, яка не оскаржується в касаційному порядку. 
З такими висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодитися не можемо й відповідно до вимог статті  35 ЦПК України висловлюємо окрему думку.
Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється судом за результатами розгляду справи: у разі задоволення позовних вимог (стаття 141 ЦПК), у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду (стаття 142 ЦПК), а також у зв`язку з апеляційним та касаційним переглядом (підпункт в) пункту 4) частини першої статті 382 та підпункти б), в) пункту 4) частини першої статті 416 ЦПК).
Визначення розміру судових витрат за змістом статті 134 ЦПК України здійснюється стороною у зв`язку з поданням нею першої заяви по суті спору разом із попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи; попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу) може суд у  порядку частини четвертої статті 134 ЦПК, частини другої статті 176 ЦПК), і  така попередньо визначена сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Таким чином, цивільний процесуальний кодекс розрізняє поняття «визначення розміру судових витрат» та «розподіл судових витрат»: 
-           процесуальні дії з «визначення розміру судових витрат» відбуваються «попередньо» (наприклад, при вирішенні питання про відкриття провадження у  справі або у зв`язку з певною процесуальною дією) або «остаточно» (визначення розміру судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи);  
-           поняття «розподіл судових витрат» є ширшим, ніж «остаточне визначення розміру судових витрат»; остаточне визначення розміру судових витрат є  складовою розподілу судових витрат.
З огляду на випадки визначення розміру судових витрат, які передбачені ЦПК України, законодавець цілком логічно передбачив лише право апеляційного оскарження для них, оскільки їх касаційне оскарження призведе до невиправданого затягування розгляду справи.
На відміну від цього, ЦПК України однаково регулює питання розподілу судових витрат як при ухваленні рішення суду, так і при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду, а тому статтею 353 ЦПК України не передбачено оскарження ухвал щодо вирішення питання розподілу судових витрат окремо від рішення суду, оскільки вирішення цього питання є складовою рішення суду, ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Стаття 142 ЦПК України встановлює порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Так,частинами п`ятою та шостою цієї статті передбачено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право  заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) зазначено, що касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині розподілу судових витрат (стягнення судових витрат) є касаційною скаргою саме на ухвалу про закриття провадження у справі в частині її висновків щодо стягнення судових витрат.
Враховуючи висновок, викладений у зазначеній постанові, та зважаючи на те, що частини п`ята й шоста статті 142 ЦПК України однаково регулюють порядок розподілу судових витрат як у разі закриття провадження у справі, так і  в разі залишення позову без розгляду, касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції про залишення позову без розгляду в частині розподілу судових витрат (стягнення судових витрат) є касаційною скаргою саме на ухвалу про залишення позову без розгляду в частині її висновків щодо стягнення судових витрат.
При цьому вирішення питання про розподіл судових витрат не одночасно з  закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду, а  за  результатами розгляду окремо наданої заяви про розподіл судових витрат, є складовою відповідного судового рішення. 
За таких обставин уважаємо, що дана справа не містить виключної правової проблеми, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 червня 2021  року в справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) вже викладений висновок щодо вирішення подібного питання, а тому підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати не було.
 
Судді                                                                                                            М. Ю. Тітов

Н. О. Антоненко