ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1949/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/1691/18 Категорія: 304090300 	Прилуцький В. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       18 листопада 2021 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 вересня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року банк скерував до суду вказаний позов, обгрунтовуючи його наступними обставинами.
Відповідачка ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву № б/н від 25 березня 2007 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 4 500,00 грн. у вигляді встановленого кредиту на картковий рахунок.
Своїм підписом клієнтка підтвердила, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.pravatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, а підписанням заяви між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору.
Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення у письмовій формі.
ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Одночасно із вищевказаними свідченнями приєднання до угоди відповідачки, дія договору підтверджується фактом користування відповідачкою картковим рахунком та використання кредитних коштів.
ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) зобов`язалася на підставі договору погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевиплаті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, а також слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту, але в процесі користування кредитним рахунком вона не погашала своєчасно кредитну заборгованість, яка відображена у розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку.
У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 14 травня 2018 року у відповідачки виникла заборгованість в розмірі 37 642, 95 грн, з яких:
2 579,20 грн - заборгованість за тілом кредиту;
3 099,49 грн – заборгованість за нарахованими відсотками;
29 695,55 грн – нарахована пеня;
а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:
500,00 грн – штраф (фіксована частина);
1 768, 71 – штраф (процентна складова).
Вказану заборгованість банк просив стягнути з відповідачки разом із судовими витратами у розмірі 1 762 грн.
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 вересня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість за договором б/н від 29 березня 2007 року в сумі 2 579 грн. 20 коп. та 120 грн. 73 коп. судового збору, а всього 2 699 грн. 93 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому суд вважав, що відсутні підстави стверджувати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальницею кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд прийшов до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником лише обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 2 579 грн. 20 коп.
Міськрайонним судом також наголошено на тому, що відповідачка активно користувалась кредитною карткою, здійснювала зняття коштів у різних банкоматах, розраховувалась карткою за продукти харчування та інші побутові речі, а також здійснювала поповнення картки, що спростовує твердження відповідачки про те, що вона не отримувала кредитних коштів та немає заборгованості перед банком.
Решту позовних вимог банку суд вважав недоведеними.
Рішення районного суду оскаржено банком в апеляційному порядку. 
Із зазначеним рішенням АТ КБ «Приватбанк» не згодний в частині відмовлених позовних вимог, із вказівкою на те, що в цій частині рішення ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального та матеріального права. В іншій частині судове рішення апелянтом не оскаржується.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що поза увагою місцевого суду залишилося те, що з моменту підписання фізичною особою заяви між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору.
Скаржник у апеляційній скарзі звертає увагу на те, що факт укладення кредитного договору, а також розмір наявної заборгованості відповідачем не спростовано. Відтак укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним. 
Більш того у заяві, підписаній відповідачкою, зазначена валюта картки, сума початкового кредитного ліміту та базова процентна ставка – 22, 8 % річних з розрахунку 360 днів у році. Тобто відповідачка була належним чином повідомлена про такі умови кредитування щодо сплати процентів, проте суд не звернув на це увагу. Активація клієнтом карки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору.
Більш того суд не встановив повно та всебічно дійсного розміру заборгованості відповідачки за процентами, узгодженими з відповідачкою у самій анкеті-заяві, а натомість передчасно відмовив у задоволенні частини позовних вимог, що призвело до безпідставного звільнення відповідачки від частини обов`язків за укладеним договором з одних лише формальних міркувань. Апелянт зазначає, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та вищевказані доводи банку, не погоджуючись з зазначеним банком розміром заборгованості, суд протиправно не навів власних розрахунків заборгованості за процентами.
Крім того апелянт також вказує на те, що суд, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 не звернув увагу на те, що в зазначених справах різні обставини, оскільки вона прийнята за умов заперечення відповідачем заборгованості за кредитом та ґрунтується на можливості банку надати будь-яку редакцію Умов та прави, а не конкретно погоджену із позичальником.
В зв`язку із цим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити; в іншій частині рішення залишити без змін.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Враховуючи вказані норми процесуального права, колегія суддів переглядає заочне рішення суду в межах аргументів, наведених у скарзі банку.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 29 березня 2007 року ОСОБА_2 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 ) підписала заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку. У вказаній анкеті-заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що дана заява разом з Пам?яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг. Також клієнт ознайомився і погодився з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. 
У вказаній заяві міститься інформація про тип банківської карки (545708295), валюта - гривня; тип кредитного ліміту- фінансовий; сума ліміту – 250 грн; базова відсоткова ставка 22,8 % із розрахунку 360 днів на рік; розмір комісії за кредитне обслуговування – 1 % від суми заборгованості; строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки; порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. (а.с. 10, зв., т.1)
Позивачем до суду першої інстанції на підтвердження своїх вимог долучені витяг з Умов і правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які не підписані відповідачкою.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані до позовної заяви Умови і правила розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву, тому вони не можуть братися до уваги з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої зводяться до того, що позивач зобов`язаний письмово проінформувати споживача фінансових послуг про умови кредитування, а надані позивачем не підписані Умови та правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Посилання в апеляційній скарзі на те, що банк надав конкретну редакцію Умов та правил, що діяли в редакції станом на момент підписання анкети-заяв висновків суду щодо неможливості врахування таких умов та правил як складової частини банківського договору не спростовують.
Також банком надано до суду довідку про отримані відповідачкою кредитні карки, з інформацією про те, що остання з них мала термін дії до 01.2019 року (а.с. 178, т.1). Випискою по картковому рахунку ОСОБА_4 підтверджується збільшення останній кредитного ліміту до 4 500,00 грн. (а.с. 172, зв., т.1).
Заявляючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, позивач надав до суду розрахунок заборгованості станом на 31 травня 2015 року, розрахунок заборгованості станом на 15 травня 2018 року(а.с. .5-9, т.1), а також виписку по рахунку ОСОБА_4 за період з 01 березня 2007 року по 04 жовтня 2019 року (а.с. 169-174, т.1). 
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, заборгованість за кредитом відповідачки станом на 14 травня 2018 року становить 37 642, 95 грн, з яких:
2 579,20 грн - заборгованість за тілом кредиту;
3 099,49 грн – заборгованість за нарахованими відсотками;
29 695,55 грн – нарахована пеня;
а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:
500,00 грн. – штраф (фіксована частина);
1 768, 71 – штраф (процентна складова).
Із вищевказаної виписки по картковому рахунку вбачається, що позичальниця користувалася кредитними коштами та частково виконувала свої зобов`язання щодо повернення цих коштів.
Таким чином, виходячи із встановлених вище обставин, зокрема підписання відповідачем анкети-заяви та користування кредитними коштами на банківській карті, що прямо підтверджується випискою по рахунку, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності кредитних правовідносин між ОСОБА_4 та АТ КБ «Приватбанк».
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Наданий банком розрахунок заборгованості, виписка по рахунку в сукупності із наданими позивачем довідками про видані кредитні картки є належними та допустимими доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, проте включення до розрахунків нарахувань, не передбачених умовами договору, є неправомірним, тому визначений банком розмір заборгованості за кредитним договором не відповідає закону.
Відповідачкою не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки за її картковим рахунком, що міститься в матеріалах справи, які є належним доказом щодо заборгованості відповідачки, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Судом першої інстанції на підставі виписки по картковому рахунку відповідачки достовірно встановлене фактичне використання нею кредитних коштів на суму 2 579,20 грн, що не оскаржується апелянтом.
Перевіряючи рішення суду в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами колегія суддів враховує наступне.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, пенею та штрафами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, а також доводи щодо незаконності відмови у стягненні таких відсотків районним судом, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та правила правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину спірного договору, а також встановлення базової відсоткової ставки у підписаній відповідачкою анкеті-заяві у розмірі (а.с. 10, зв., т.1).
Досліджуючи узгоджені між ОСОБА_5 та банком умови договору поза увагою суду першої інстанції лишилося наявність у анкеті-заяві від 29 березня 2007 року встановленого розміру базової відсоткової ставки за користування кредитними коштами 22, 8 % річних.
Однак колегією суддів встановлено, що у розрахунку заборгованості банк нараховував проценти, починаючи з 01 січня 2013 року за ставкою 30 % річних, з 01 вересня 2014 року за ставкою 34,8 %, з 01 квітня 2015 року – за ставкою 43,2 % річних і т.д., що свідчить про неправомірні дії банку щодо підвищення процентної ставки, оскільки це виходить за межі узгодженого сторонами договору розміру процентів за користування грошовими коштами.
Підтверджень узгодження з відповідачем таких відсоткових ставок банк не надав.
При цьому посилання банку як на правомірність своїх дій щодо підвищення розміру процентної ставки на Умови та Правила надання банківських послуг, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на мотиви неврахування таких Умов та правил як складової частини договору, що викладені вище.
Суд враховує, що заборгованість нарахована банком за значний період з моменту видачі кредитної карти 29 березня 2007 року та до 14 травня 2018 року. Тіло кредиту відповідно до виписки по рахунку та розрахунку заборгованості за весь період змінювалось, банк не надав розрахунок заборгованості по відсоткам за узгодженою з відповідачем ставкою (1,9 % на місяць, 22,8 % на рік).
Відтак за відсутності спеціального програмного забезпечення, за допомогою якого банк нараховував суму заборгованості, суд позбавлений можливості самостійно розрахувати розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом, виходячи із ставки, яка зазначена в довідці про умови кредитування в розмірі 1, 9 % на місяць.
Доказування наявності між сторонами у справі кредитних правовідносин, умови таких правовідносин, факт їх порушення позичальником, а також розмір, складові заборгованості, в тому числі і за відсотками за користування кредитом, період їх існування і нарахування, тощо (підстави і предмет позову), є обов`язком саме позивача у справі.
У частині 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної зави. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. 
Однак банк доказів щодо наявності підстав для нарахування заборгованості за відсотками, що перевищують 22,8 % річних, не надав, власних розрахунків заборгованості за відсотками в розмірі, що узгоджений з позичальником, не навів. У зв`язку з викладеним суд апеляційної інстанції вважає, що позивач має право на стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками за ставкою 22,8% річних, але так як таких розрахунків банк не надав, тому у задоволенні вимоги про стягнення відсотків належить відмовити у зв`язку з недоведеністю суми заборгованості за відсотками.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а мотивувальна частина рішення суду в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами на суму 3 099,49 грн – зміні в частині визначення правових підстав відмови у стягненні відсотків за користування кредитом, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалось відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами договору, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки вирішення питання щодо дійсності кредитного договору не являється предметом даного спору.
Доводів щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права чи інших порушень, визначених ст. 376 ЦПК України щодо відмови у стягненні пені та штрафів, апеляційна скарга не містить. 
Аргументи скарги про те, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, не може бути застосований колегією суддів відхиляється за наступних підстав.
З урахуванням системного тлумачення положень статей 403-404 ЦПК України і статей 13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. В цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.
Таким чином у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів чи судової палати КЦС, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований судом першої інстанції при вирішенні даного спору.
Окрім того такий висновок відповідає приниципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
Оскільки фактично суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення відсотків, тому судові витрати, понесені апелянтом, залишаються за ним.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Мотивувальну частину рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 вересня 2021 року змінити в оскаржуваній частині, з урахуваннями мотивів, викладених у цій постанові.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді