Дата документу 28.09.2021 Справа № 315/1594/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №315/1594/20        Головуючий у 1 інстанції: Телегуз С.М.
Провадження № 22-ц/807/2815/21        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.,
       Крилової О.В.
при секретарі: Бєловій А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних.
В обґрунтування позовним вимог, ОСОБА_2 зазначив, що31 березня 2017 року ОСОБА_1 позичив у нього в борг 7645 доларів США, що станом на 25 жовтня 2020 року за курсом Національного банку України складає 216085,92 грн. 
ОСОБА_1 власноручно написав розписку від 31 березня 2017 року, в якій зазначив про зобов`язання повернути кошти позивачу у строк до 01 листопада 2017 року, тобто фактично сторонами було укладено договір позики. У визначений термін відповідач гроші не повернув, чим допустив однобічну відмову від виконання зобов`язань та істотно порушив умови договору позики. Станом на 25 жовтня 2020 року борг відповідачем також не повернуто.
ОСОБА_2 вважає, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Тому письмова розписка від 31 березня 2017 року є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики, передачу коштів та встановлення терміну їх повернення, та за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідно до Розрахунку процентів за користування коштами у період з 01 листопада 2017 року по 25 жовтня 2020 року сума відсотків за користування грошовими за 1090 днів складає 19344,34 грн.
Крім того, з метою підготовки позовної заяви до суду та подальшого юридичного супроводу справи, ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 5000 грн.
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 216085,92 грн., три відсотки річних у розмірі 19344,34 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 2354,30 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн.
Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 31 березня 2017 року у розмірі 216085,92 грн., три відсотки річних у розмірі 19344,34 грн., а також витрати на сплату судового збору у розмірі 2354,30 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн., а всього – 242784,56 грн. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року скасувати, та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що він займається фермерством, та є директором ФГ «Вітри». Вказує, що ніяких грошових коштів, а тим паче в іноземній валюті він від ОСОБА_2 не отримував, а купував у нього гербіциди із відстроченням платежу. Останній являється директором ПП «Драг» і займається реалізацією саме сільгоспхімії, що підтверджується відповідною ліцензією, виданою ПП «Драг» копія якої міститься в матеріалах справи. Звертає при цьому увагу, що юридичною адресою ПП «Драг» зазначена саме зареєстрована домашня адреса ОСОБА_2 , зазначену ним у позові.
Факт того, що ОСОБА_1 купував у ОСОБА_2 гербіциди, підтверджується накладними про отримання цих гербіцидів, копії яких містяться у матеріалах справи. Тобто, правова природа зазначених вище правовідносин - не витікає із договору позики, а є дещо іншою і вона не створює обов`язків зобов`язального характеру для його сторін, саме обов`язків з приводу договору позики в іноземній валюті. Зазначення судом першої інстанції про те, що розписку складено ОСОБА_1 датою раніше, а видаткову накладну та рахунок-фактуру пізніше на місяць, не заслуговує на увагу, оскільки гербіциди скаржник забирав частинами, по мірі їх використання. 
Суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.2 ЦПК України повністю зайняв позицію позивача по справі, грубо поправши та порушивши усі принципи та завдання цивільного судочинства природу виниклих спірних правовідносин між сторонами по справі - взагалі не з`ясував і навіть не намагався з`ясувати. Крім того, у підтвердження обставин, які були викладені ОСОБА_1 у відзиві на позов, ним також було подано заяву про виклик свідка. Проте, судом його заяву вирішено не було, свідок не був викликаний та не був допитаний судом.
Також, ОСОБА_1 зазначає, що в оскаржуваному рішення, суд послався на «застарілу» судову практику Верховного суду України 2013, 2015 та 2016 років. Натомість, Верховний Суд, який у своїй постанові від 08 жовтня 2020 року по справі № 194/1126/18, висловив свою наступну і на сьогоднішній день «найсвіжішу» та останню правову позицію, зазначивши, про те, що у справі, яка переглядається, суди встановили що зміст розписки від 04 квітня 2018 року не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем коштів. Також позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу за таких обставин суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог. 
Єдиним доказом, який надала сторона позивача - є лише грошова розписка сумнівного походження, яка підписана лише однією зі сторін договору. При цьому, ця боргова розписка - складена російською мовою і містить у собі лише один підпис. Підпису ОСОБА_2 , який би дійсно підтверджував факт укладення договору позики та передачі ним грошових коштів - ця розписка у собі не містить, як не містить у собі і дати отримання ОСОБА_1 грошових коштів (є лише дата її складання, що не є поняттями тотожними), а отже цією розпискою не підтверджено самого факту передачі ОСОБА_2 грошових коштів, про які у них йдеться мова.
Скаржник також посилається на правові позиції Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18), у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, відповідно до яких, у судовому рішенні повинні фігурувати такі ж самі грошові кошти, які визначені родовими ознаками та фігурують у договорі позики.
Отже, рішенням суду першої інстанції безпідставно було стягнуто із ОСОБА_1 грошові кошти всупереч вимогами ст.1046 ЦК України у національній валюті (у гривні) та підставі необґрунтованих доказів сторони позивача, які взагалі не доводять самого факту отримання грошової позики.
ОСОБА_1 також не погоджується із рішенням суду в частині розподілу судових витрат, та стягнення з нього витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн., оскільки в умовами договору про надання правничої допомоги, який позивач долучив до матеріалів справи обсяг роботи адвоката по цій справі - не визначений, доказів щодо обсягу наданих ним позивачу послуг та здійснених адвокатом витрат - не надано, детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат - не надано. За таких обставин, суд не мав законного права стягувати зі ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу на користь позивача - через недоведеність розміру понесення цих витрат, обсягу виконаних адвокатом робіт та наданих ним послуг.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 зазначає, що посилання ОСОБА_1 на те, що укладений між сторонами договір позики фактично є договором купівлі-продажу гербіцидів, який виник між ФГ «Вітри» та ПП «Драг» не відповідає дійсності та не підтверджується будь-якими належними доказами відповідно до вимог статті 81 ЦПК України. Зазначає, що відповідач упродовж всього терміну існування боргу не звертався з позовом про визнання договору позики недійсним, не вимагав повернути йому власноручно написану розписку, не звертався з відповідною заявою до органів національної поліції щодо примушування його до видачі розписки за неіснуючим боргом. Весь цей час відповідач обіцяв повернути кошти найближчим часом, а затримку в поверненні пов`язував із хворобою свого батька та направленням всіх власних коштів замість повернення боргу на лікування батька. Факт отримання грошей від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 підтвердив розпискою. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року залишити без змін.
Представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 135, 137-141), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив розглянути скаргу без його участі (а.с. 116).
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Так, встановлено судом першої інстанції, та визнається учасниками справи, що ОСОБА_1 є головою ФГ «Вітри» (а.с. 25).
31 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, оформлений у вигляді розписки, за умовами якої ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 в борг кошти в сумі 7654 доларів США, та які зобов`язався повернути 01 листопада 2017 року (а.с. 6).
У визначений договором строк, ні у подальшому сума позики повернута не була.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Положеннями частини першої статті 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі 
№ 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
Факт написання розписки ОСОБА_1 не заперечується, натомість, він зазначає, що грошові кошти від ОСОБА_2 не отримував, а розписку склав на підтвердження того, що двічі брав у позивача гербіциди на суму 7645 доларів США, з умовою розрахуватися за них після збору врожаю. 
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Так, на підтвердження своїх доводів, ОСОБА_1 надав суду копії видаткової накладної №20 від 08 травня 2017 року та рахунку-фактури №20 від 12 травня 2017 року, з яких вбачається, що ФГ «Вітри» придбало у ПП «Драг» засоби хімічного захисту рослин: Харнес, Евролайтинг на загальну суму 61200 грн. (а.с. 27-28).
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те що, вищенаведені копія видаткової накладної та копія рахунку-фактури не підтверджують факт складання розписки саме за засоби хімічного захисту рослин. 
Так, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що з накладної та рахунку-фактури вбачається, що гербіциди у ПП «Драг» придбало саме ФГ «Вітри», натомість, розписку про отримання грошових коштів, ОСОБА_1 складно від свого імені. Та обставина, що ОСОБА_2 є директором ПП «Драг», а ОСОБА_1 є головою ФГ «Вітри», не виключає можливість виникнення між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 боргових зобов`язань. Застережень щодо придбання ОСОБА_1 гербіцидів на зазначену суму коштів, розписка не містить. Крім того, сума, зазначена у накладній не відповідає сумі, наведеній у розписці. Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо неможливості прийняти накладу та рахунок-фактуру, як підтвердження укладення між сторонами іншого договору, аніж договір позики, оскільки, надані ОСОБА_1 документи датовані 08 та 12 травня 2017 року, в той час як розписку про отримання грошових коштів, відповідачем написано 31 березня 2017 року. 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
ОСОБА_1 при розгляді справи не спростована дійсність відповідного правочину (розписки як договору позики), оскільки не доведено належними та допустимими доказами твердження про неукладення цього правочину (їх непідписання як позичальником) та неотримання від позивача позики у розмірі 7645 дол. США.
При цьому, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюванної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Установивши на підставі належним чином оцінених доказів, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог, оскільки за своїм змістом розписка від 31 березня 2017 року укладена між сторонами є борговим документом, що свідчить про факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора грошової суми у розмірі 7645 дол. США, а відтак, містить умови зобов`язального характеру для відповідача ОСОБА_1 щодо повернення грошових коштів в розумінні статей 1046, 1047, 1049 ЦК України.
Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не встановлено правову природу правочину між сторонами, є необґрунтованими, оскільки судом дано належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі змісту розписки.
Посилання в апеляційній скарзі на правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року по справі № 194/1126/18, є безпідставними, оскільки зроблені Верховним Судом в цій постанові висновки щодо застосування норм матеріального права є аналогічні тим, до яких дійшов суд у справі, яка переглядається. А встановлення різних фактичних обставин у справі, які полягають у доведеності факту отриманні чи не отриманні грошових коштів у борг, не свідчить про різне застосування норм права у подібних правовідносинах.
Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні застосував висновки, викладені в постановах Верховного Суду України за 2013, 2015, 2016 роки, не є підставою для скасування рішення, оскільки від зазначених в цих постановах висновків Велика Палата Верховного Суду не відступала. Крім того, застосовані судом першої інстанції норми матеріального права, відповідають позиції, наведеній Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року (справа № 487/5285/15-ц, провадження № 61-22396св18), від 15 квітня 2019 року (справа № 465/6864/16-ц, провадження № 61-41819св18), від 12 листопада 2020 року (справа № 154/3443/18), від 16 червня 2021 року (справа № 464/340/19, провадження № 61-15222св20).
Посилання ОСОБА_1 на те, що розписка не містить дати отримання ним грошових коштів, не приймаються колегією суддів, оскільки відсутність дати передання грошових коштів не може слугувати підставою для висновку про неукладення договору позики, оскільки у будь-якому разі факт передачі коштів у борг має передувати складанню розписки. Вказаний висновок випливає з аналізу норм статей 1046, 1047 ЦК України, які визначають договір позики як реальний договір, укладений в момент передачі грошей, що підтверджується письмовою розпискою позичальника. 
До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року по справі № 487/5285/15-ц (провадження № 61-22396св18). 
Доводи скаржника про те, що розписка складена російською мовою, також висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції не було задоволено його заяву про виклик свідка, не заслуговують на увагу, оскільки якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вказане свідчить, що показання свідків не можуть бути допустимим доказом безгрошовості позики. Інших доказів (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України, можуть підтвердити ці обставини відповідачем не надано.
Доводів щодо невірності розрахунку стягнутої судом першої інстанції суми трьох відсотків річних, апеляційна скарга не містить, судом апеляційної інстанції також порушень при обчисленні процентів не встановлено.
Стягнення судом першої інстанції заборгованості у гривневій валюті, також не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки у постанові від 27 листопада 2019 року (справа № 340/385/17, провадження № 14-495цс19), Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з ОСОБА_1 витрат, понесених ОСОБА_2 , на правову допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
Так, відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) міститься висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги), позбавляє іншу сторону можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої дороги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, ОСОБА_2 , до матеріалів справи долучено Договір про надання правничої (правової) допомоги від 01 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Гроною Д.С. (а.с. 10-11), Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 25 жовтня 2020 року за Договором про надання правничої (правової) допомоги від 01 червня 2020 року (а.с. 12), рахунок на оплату послуги з надання юридичної допомоги за Договором від 01 червня 2020 року, та квитанцію про сплату ОСОБА_2 , на рахунок ОСОБА_3 5000 грн. (а.с. 13, 14). 
Дослідивши акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 25 жовтня 2020 року за Договором про надання правничої (правової) допомоги від 01 червня 2020 року, колегія суддів звертає увагу, що в акті міститься детальний опис виконаних адвокатом робіт, зокрема: вид послуги, витрачений час та її вартість. За таких обставин, враховуючи, що зміст акт приймання передачі наданих послуг не позбавляв іншу сторону можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат, колегія суддів погоджуються з висновком суду про доведеність понесених позивачем витрат відповідно до ст. 137 ЦПК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв`язку з чим рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 – без задоволення.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року у цій справі – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 07 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: