Головуючий у І інстанції  Журибеда О.М.	
Провадження №  22-ц/824/9909/2021	 	 	 	                                          Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
13 жовтня 2021 року                                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року у справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Індикатор-8» в особі голови правління Рубіса Василя Павловича до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2021 року ЖБК «Індикатор-8» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 36 498,36 грн., з яких 21 944,75 грн. - заборгованість за житлово-комунальні послуги, 11 227,12 грн. - 3% річних, 3 326,49 грн. - інфляційні втрати, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що ЖБК «Індикатор-8» є балансоутримувачем і управителем житлового будинку АДРЕСА_1 та виконує функції виконавця, що надає послуги мешканцям даного будинку, в тому числі забезпечує комунальними послугами квартири №12 та № 38 , власником яких є ОСОБА_1 , що підтверджується ордером №044348 від 20.07.1987 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.06.2010 року.
Позивач належним чином виконав перед відповідачем своє зобов`язання щодо забезпечення останнього усім комплексом житлово-комунальних послуг, проте відповідач, будучи споживачем вказаних послуг, неналежним чином здійснює їх оплату.
01 вересня 2020 року ЖБК «Індикатор-8» надіслав претензію відповідачу ОСОБА_1 з пропозицією добровільно сплатити борг за отримані послуги, але боржник продовжує навмисно ухилятись від сплати комунальних послуг.
Таким чином, відповідач користується наданими послугами (квартирна плата, холодна вода, електроенергія та інше) та не оплачує їх в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем, в зв`язку із чим позивач і звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та суми штрафних санкцій на підставі ст. 625 ЦК України.  
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЖБК «Індикатор-8» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 15 300 грн. 25 коп., з яких 12 651,22 грн. заборгованість за житлово-комунальні послуги, 948,74 грн. - 3% річних, 1 700,29 грн. - інфляційні втрати, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн., а також витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, у розмірі 3 000  грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що він сплачує за житлово-комунальні послуги, що підтверджує у тому числі позивач у додатку до позовної заяви - Витяг з оборотних відомостей ГІОЦ по квартирам №12 та № 38 за період 2016-2020 років. У даній відомості зазначено, що з серпня 2016 року відповідач справно сплачує за комунальні послуги, які йому нараховуються, зокрема, в серпні 2016 року йому нарахована за кв. 12 - 60 грн. 55 коп., і відповідно ним сплачено 60 грн. 55 коп.; за кв. 38 нараховано 69 грн. 42 коп. і наступного місяця сплачено за два місяці 138 грн. 84 коп.
Крім цього відповідач у скарзі зазначив, що відповідно до вищезгаданих довідок до серпня 2016 року позивачем йому протиправно нараховано борг у розмірі 36 093,09 грн.
Також відповідач у апеляційній скарзі зазначив, що заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності, є безнадійною заборгованістю та підлягає списанню (ст. 14.1.11 Податкового кодексу України).
На думку ОСОБА_1 , часткове застосування Святошинським районним судом м. Києва строків позовної давності в 3 роки до стягнення основної суми боргу та незастосування строків позовної давності в 1 рік до вимоги про стягнення неустойки порушує норми діючого закону та суперечить обставинам справи.
Також, у апеляційній скарзі відповідач зазначив, що не погоджується з тим, що судом  стягнуто з нього у повному обсязі витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги у розмірі 3 000,00 грн., зважаючи на факт часткового задоволення позову, що суперечить ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Позивач при цьому не надав належних доказів підтвердження факту понесення ним судових витрат. Наявність договору про надання правової допомоги не підтверджує факту оплати послуг адвоката за надані послуги, при цьому до позовної заяви не додано ні квитанції про оплату послуг адвоката, ні акту прийому-передачі коштів.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (36 498 грн. 36 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ЖБК «Індикатор-8» є балансоутримувачем і управителем житлового будинку АДРЕСА_1 та виконує функції виконавця, що надає послуги мешканцям даного будинку, в тому числі забезпечує комунальними послугами квартири №12 та № 38 , власником яких є ОСОБА_1 , що підтверджується ордером № 044348 від 20.07.1987 року (а.с.24) та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.06.2010 року (а.с.18).
Згідно п. 1.1.1. Статуту ЖБК «Індикатор-8» був створений на підставі Рішення виконкому Ради народних депутатів м. Києва від 10.01.1983 р. № 25 та зареєстрований 14.01.1983 р. за № 304 з метою забезпечення житлом членів кооперативу та членів їх родин шляхом будівництва одного двосекційного дев`ятиповерхового житлового будинку, обсягом на 232 квартири. ЖБК «Індикатор-8» перереєстрований 26.06.2008 року Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією, про що зроблено запис про включення відомостей про юридичну особу до ЄДР №1 0721 2000 0000 2303.
Згідно п. 6.2.8. Статуту ЖБК «Індикатор-8», член ЖБК зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати належні внески і обов`язкові платежі (а.с.15).
Відповідач ОСОБА_1 є членом ЖБК з часу його утворення, згідно ордеру №044348 від 20.07.1987 року, і як власник і споживач послуг, відповідальний за особовий рахунок, а тому відповідно до норм чинного законодавства, Статуту кооперативу, несе  обов`язок своєчасно сплачувати внески та платежі у рахунок покриття витрат на експлуатацію та ремонт будинку, прибудинкової території та плату за спожиті житлово-комунальні послуги.
Разом з тим, відповідач користується комунальними послугами, але не сплачує за ці послуги та за житло (квартирна плата, холодна вода, електроенергія тощо) своєчасно і в повному обсязі, внаслідок чого у нього перед ЖБК «Індикатор-8» виникла заборгованість (а.с.28-29).
01.09.2020 року ЖБК «Індикатор-8» надіслав претензію відповідачу ОСОБА_1 з пропозицією добровільно сплатити борг за отримані послуги, але боржник продовжує навмисно ухилятися від сплати комунальних послуг (а.с.25-27).
З матеріалів справи вбачається, що за період з серпня 2016 року по серпень 2020 року відповідач заборгував позивачу по сплаті за фактично отримані житлово-комунальні послуг 21 944,75 грн. з врахуванням індексу інфляції - 11 227,12 грн., та 3% річних - 3 326,49 грн.; заборгованість нарахована щодо квартир № 12 та № 38 по АДРЕСА_1 , які належать відповідачу, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с.28-29).
Невиконання боржником обов`язків по сплаті за надані житлово-комунальні послуги порушує діяльність ЖБК «Індикатор-8» та позбавляє підприємство можливості надавати послуги належної якості, а також вчасно розраховуватися з підприємствами, що виробляють ці послуги, що підтверджується листами-повідомленнями про зупинку вивозу сміття та попередженнями про припинення постачання електроенергії.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону України №1875-IV від 24 червня 2004 року) комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються  Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ст. 14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено розподіл житлово-комунальних послуг за порядком затвердження цін і тарифів на них.
Відповідно до частини 7 статті 18 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація регулює ціни та тарифи за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг підприємствами, а також визначає і встановлює норми їх споживання, здійснює контроль за їх додержанням.
Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.
Відповідно до положення ст.ст. 319, 322 Цивільного кодексу України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
За таких обставин, в розрізі даного спору зобов`язання відповідача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території виникає внаслідок встановлених цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону, які затверджено органом місцевого самоврядування.
Як зазначалось вище, ЖБК «Індикатор-8» є балансоутримувачем і управителем житлового будинку АДРЕСА_1 та виконує функції виконавця, що надає послуги мешканцям даного будинку, в тому числі забезпечує комунальними послугами. ОСОБА_1 є власником квартири №12 та № 38 , що підтверджується ордером №044348 від 20.07.1987 року (а.с.24) та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.06.2010 року (а.с.18).
З наявного у справі розрахунку позивача, неспростованого відповідачем, вбачається, що у відповідача існує заборгованість по наданим йому житлово-комунальним послугам, розмір якої станом на 01.09.2020 року становить 21 944,75 грн. (а.с.28-29).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Оскільки наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами підтверджується факт існування у ОСОБА_1 заборгованості по наданим йому ЖБК «Індикатор-8» житлово-комунальним послугам, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про стягнення цієї заборгованості з відповідача на користь позивача.
При цьому, правильним є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача вищевказаної заборгованості з урахуванням позовної давності, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).
Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
В такому разі слід дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у Постанові за № 6-43цс17 від 22 березня 2017 року.
З огляду на вищевикладені положення, судом обґрунтовано застосовано позовну давність з урахуванням дати звернення з позовом до суду, та, відповідно, правильно задоволено частину позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з лютого 2018 року по день звернення з позовом до суду на загальну суму 9 293,53 грн. з урахуванням позовної давності (ст. 257 ЦК України), про застосування якої заявив відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.44).
Правильним є і висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 948 грн. 74 коп. та інфляційних втрат у розмірі 1700 грн. 29 коп., оскільки між сторонами існує грошове зобов`язання, яке виникло з договірного обов`язку відповідача оплачувати позивачу надані йому житлово-комунальні послуги, а відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Тому, вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних відповідає діючому закону та обґрунтовано задоволена судом.
Доводи апеляційної скарги про незгоду з розрахунком заборгованості законності та обґрунтованості висновків суду не спростовують, оскільки відповідачем на спростування даного розрахунку суду не було надано жодних доказів, а згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову.
Відхиляються колегією суддів і доводи скарги відповідача про безпідставне незастосування строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки, оскільки позивачем така вимога не заявлялась, вимога ж про стягнення 3% річних та інфляційних втрат заявлена позивачем на підставі положень ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, що не є неустойкою. 
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про недоведеність розміру витрат на правничу допомогу, стягнутих з нього судом на користь позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Витрати на правничу допомогу покладені судом на відповідача на підставі договору про надання правничої допомоги № 213/21 від 26.01.2021 року (а.с.8-9), копія якого додана  до позовної заяви. Цимдоговором встановлений фіксований розмір гонорару (3 000,00 грн.), який не залежить від часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги та обсягу наданих послуг, отже, суду не потрібен детальний опис для визначення розміру витрат відповідача на правничу допомогу, оскільки реальність цих витрат підтверджена договором та матеріалами справи, чому суд першої інстанції дав належну оцінку у своєму рішенні.       
Разом з тим, обґрунтованими є доводи скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції, здійснивши розподіл судових витрат, неправильно визначив розмір судових витрат, які підлягають стягненню з нього на користь ЖБК «Індикатор-8», зважаючи на часткове задоволення вимог останнього.
Так, в силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. 
Таким чином, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог ЖБК «Індикатор-8», та відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суду належало стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 135 грн. 00 коп., а не 2 270 грн. 00 коп., як про це зазначено у рішенні, та витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, у розмірі 1 500 грн. 00 коп., а не 3 000 грн. 00 коп., пропорційно до задоволених позовних вимог позивача.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.    
Враховуючи те, що суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, допустив помилку у визначенні розміру судових витрат, стягнутих з відповідача на користь позивача, рішення суду в цій частині підлягає зміні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України. 
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.          
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року змінити в частині розміру судового збору та витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги,  зменшивши розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Житлово-будівельного кооперативу «Індикатор-8»до 1 135 грн. 00 коп. та  зменшивши розмір витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, стягнутих з ОСОБА_1 на користь Житлово-будівельного кооперативу «Індикатор-8», до 1 500 грн. 00 коп.
 
В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:
 
Судді: