ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 листопада 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/4874/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Меламеда Вадима в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в адміністративній справі №160/4874/20 (головуючий суддя I інстанції - Кучма К.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В :
Позивач 04.05.2020 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення йому пенсії протиправною,
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову йому у поновленні пенсії, викладене в листі відповідача від 07.04.2020 року,
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області вчинити певні дії: провести поновлення виплати його пенсії за вислугу років з 07.10.2009 року з її одночасним перерахунком, на підставі документів, що вже містяться в його пенсійній справі з виготовленням нової довідки про розмір грошового забезпечення, на вказаний ним банківський рахунок, відповідно до норм  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він до 13.04.1994 року проживав у АДРЕСА_1 . 15.10.2019 року його представник звернувся до пенсійного органу із заявою про поновлення йому пенсії. Проте, листом від 07.04.2020 року №0400-0316-8/15432 відповідачем повідомлено про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, оскільки не була дотримана вимога особистого звернення про призначення пенсії, а представники позивача не мають законних повноважень подати до органів пенсійного фонду його особисту заяву про призначення пенсії. Також зазначено, що у позивача відсутня реєстрація на території України за місцезнаходженням відповідача. Зазначено, що відсутність міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем не дозволяє пенсійному органу призначити пенсію позивачу. Представник позивача 04.06.2018 року направив відповідачу оригінал нотаріально засвідченого та апостильованого свідоцтва, що засвідчує факт зміни імені, проте своїми листами від 18.06.2018 року, 22.01.2019 року, 04.02.2019 року позивачу було відмовлено в призначенні пенсії, із зазначених вище підстав.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня      2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, викладене в листі від 07.04.2020 року         №0400-0316-8/15432, яким відмовлено в поновленні виплати ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 15.10.2019 року на вказаний ним банківський рахунок відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.
У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погодившись частково з рішенням суду першої інстанції, Меламед В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення суду в частині строку, з якого належить поновити виплату пенсії позивачу та зазначити таку дату з 07.10.2009 року.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, а тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне. 
Позивач - ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав у м.Нікополь Дніпропетровської області, перебував на обліку в Дніпропетровському обласному військовому комісаріаті та отримував пенсію за вислугу років .
02.03.1994 року ОСОБА_1 подав заяву про припинення йому виплати пенсії з 01.04.1994 року у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до держави Ізраїль (а.с.144 т.1).
Дніпропетровським ОВК виплачено ОСОБА_1 пенсію за шість місяців наперед перед виїздом на постійне місце проживання за кордон, припинено подальшу виплату пенсії та справу здано до архіву. 
Згідно тексту позову 13.04.1994 року позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.
Згідно матеріалів, які містяться в архівній пенсійній справі ОСОБА_1 , а саме Повідомлення 4.4.94 20/77413, пенсійна справа ОСОБА_1 закрита у листопаді 1994 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 (а.с.130-зворіт, 147 т.1).
15.11.2019 року представник позивача на підставі нотаріальної довіреності, посвідченої та апостильованої, подав до відповідача заяву про поновлення позивачу пенсії (а.с.245-246 т.1).
Проте, 07.04.2020 листом №0400-0316-8/15432 відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачу, посилаючись на те, що зазначену заяву він зобов`язаний особисто подати до пенсійного органу (а.с.203 т.1).
Вважаючи відмову в поновленні виплати пенсії протиправною, представником позивача подано цей позов до суду. 

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи у поновленні виплати позивачу пенсії з підстав необхідності особистого звернення пенсіонера із відповідною заявою, відповідачем не враховано, що відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений  ст.46 Конституції України. Також суд зазначив, що відповідач після отримання заяви позивача не здійснив жодних визначених  Законом   №1058-IV  дій щодо розгляду по суті заяви позивача, тим самим відповідач порушив право особи на отримання пенсійних виплат.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
У  статті 46 Конституції України  закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Відповідно до пункту 2 частини 1  статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі по тексту - Закон №1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону №1058 передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009  пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають  Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У рішенні Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону №1058 держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Отже, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень Закону №1058, які визнані неконституційними. 
Таким чином, безумовно позивач як громадянин України має право на поновлення виплати призначеної їй пенсії.
Разом з тим, чинне законодавство не передбачає безумовного автоматичного відновлення виплати пенсії з дати прийняття рішення Конституційним Судом України, оскільки за правилами Порядку №22-1 пенсіонер повинен вчинити активні дії щодо цього, зокрема подати заяву, з дати подання якої орган ПФУ і буде обізнаний про необхідність відновлення прав особи.
Таке правило зумовлено, в тому числі й тим, що від часу припинення виплати пенсії до її поновлення може пройти значний проміжок часу, а орган ПФУ повинен пересвідчитись як в особі пенсіонера, так і з`ясувати практичні питання отримання пенсії, оскільки пенсіонер проживає за межами України, в якій місця проживання зазвичай не має.
Так, пунктом 1.5 розділу І Порядку №22-1 (в редакції станом на час подання заяви про поновлення пенсії) серед іншого, передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Отже, подання від імені пенсіонера заяви про поновлення пенсії представником за довіреністю чинним законодавством не передбачено, на відміну, зокрема від заяви про призначення пенсії (пункт 1.1 Порядку №22-1). 
Зазначені норми свідчать, що законодавцем запроваджено різні механізми подання заяв про призначення та поновлення пенсії і остання пенсіонером повинна подаватись особисто за винятком ситуації, коли пенсіонер має законного представника (наприклад, у випадку недієздатності). 
Таким чином, заяву про поновлення виплати пенсії позивач повинен був подати особисто, проте цього не зробив, доручивши це зробити представнику за довіреністю, що не передбачено Порядком №22-1.

Апеляційний суд вважає правильною позицію пенсійного органу, що подання від імені позивача заяви про поновлення виплати їй пенсії іншою особою унеможливлює розгляд і задоволення такої заяви.
З огляду на вказане, апеляційний суд вважає, що пенсійним органом правомірно було відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії з підстав подання заяви неналежною особою.
При цьому, помилковими є висновки суду першої інстанції, з огляду на які ним задоволений позов, щодо відсутності механізму, який встановлював би порядок звернення осіб, які до виїзду за кордон перебували на обліку як одержувачі пенсії в органах соціального захисту населення, оскільки Порядком №22-1 визначені, зокрема і правила, за якими поновлюється виплата пенсії і цими правилами чітко встановлений обов`язок пенсіонера особисто подати заяву про поновлення виплати йому пенсії.
Відповідачем апеляційна скарга на рішення суду не подавалась, проте згідно із частиною 2  статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки заяву про поновлення виплати пенсії подано особою, яка за приписами пункту 1.5 Порядку №22-1 не має такого права, це є самостійною і достатньою підставою для відмови в поновленні пенсії, а тому доводи представника позивача щодо інших підстав відмови в поновленні виплати пенсії, зазначених відповідачем у листі від 07 квітня          2020 року, правового значення для вирішення справи не мають і судом не аналізуються.
За таких обставин, враховуючи наведені норми законів, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, його висновки суперечать обставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
                                                   П О С Т А Н О В И В:
          Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в адміністративній справі №160/4874/20 залишити без задоволення. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня       2020 року в адміністративній справі №160/4874/20 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак