ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 р.	Справа № 520/11889/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,
суддів: Катунова В.В. ,  Ральченка І.М. ,
                                        за участю секретаря судового засідання Сузанського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А.,    м. Харків, повний текст складено 10.11.20 по справі    № 520/11889/2020 за позовом   ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1                                                                  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за період з 01 жовтня 2019 року по 14 жовтня 2019 включно; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошове забезпечення за лютий 2020 р.; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотриману щорічну основну відпустку за 2019 рік в кількості 5 (п`ять) діб пропорційно прослуженому часу;                       визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити винагороду за безпосередню участь в ООС    з 01 по 29 лютого 2020 року; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 жовтня 2019 року по 14 жовтня 2019 року включно та за лютий 2020 року; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1   грошове забезпечення за період з 01.05.2020 року по 29.05.2020 року, тобто за час перебування у списках особового складу військової частини.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити  позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що судом першої інстанції не правильно розтлумачено положення статті 72-79  КАС України, у зв`язку з чим суд дійшов помилкового висновку про те, що жодними матеріалами справи підтверджено наявність порушеного права позивача. Також стверджує, що судом першої інстанції неправильно розтлумачено вимоги положення статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".  
Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що   позивач в період з 13 серпня 2019 року по 29 квітня 2020 року проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .
Учасниками справи не заперечується, що в період з 15 жовтня 2019 року по 31 січня 2020 року позивач самовільно залишав військову частину НОМЕР_1 . З 01.02.2020 року позивач повернувся до військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання обов`язків військової служби.
На думку позивача, з 15 жовтня 2019 року по 31 січня 2020 року його правомірно позбавили права отримувати грошове забезпечення та із зазначеним позивач згоден, але з 01.02.2020, у  зв`язку з повернення до виконання обов`язків військової служби позивач отримав право бути забезпечений відповідними та належними видами грошового забезпечення у встановленому розмірі. У зв`язку з цим позивач вважає, що йому  протиправно не  нараховане та невиплачене грошове забезпечення за період з 01 жовтня 2019року по 14 жовтня 2019 року включно, а також лютий місяць 2020 року. Також позивач наголошував, що оскільки військова частина перебувала в зоні проведення Операцій Об`єднаних Сил та виконувала завдання щодо захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності, тому позивачу повинна бути нарахована та виплачена  винагорода за безпосередню участь в ООС згідно перебування на лінії бойового зіткнення на глибину ротних опорних пунктів першого ешелону. Окрім того, позивач вважає протиправними дії відповідача щодо нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення.
Таким чином, вважаючи свої права порушеними позивач звернувся за захистом своїх прав до Харківського окружного адміністративного суду.
Відмовляючи в задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що  позивачем не надано належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів            ст. ст. 73-76 КАСУ, а судом під час розгляду справи не добуто доказів не нарахування та несплати позивачу у належному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01 жовтня 2019 року по 14 жовтня 2019 року включно та за лютий 2020 року,  компенсації за невикористану відпустку, винагороди  за безпосередню участь в ООС    з 01 по 29 лютого 2020 року, грошового забезпечення за жовтень та лютий 2020 року.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Тобто особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування у спорі покладається на відповідача -   суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій чи законність прийнятих рішень.
В той же час позивач не позбавлений можливості спростувати повідомлені відповідачем обставини на підтвердження правомірності вчинення власних дій.
Слід враховувати, що завданням адміністративного судочинства, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у т.ч. на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Захист прав, свобод та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин має досить нерівні можливості, адже з одного боку виступає суб`єкт владних повноважень, тобто держава, а з іншого – фізична чи юридична особа, права та інтереси якої були порушені.
Отже, завданнями адміністративного судочинства є захист прав та інтересів фізичних  осіб від неправомірних дій чи рішень суб`єктів владних повноважень, тому, дотримуючись принципу змагальності, слід враховувати ч. 2 ст. 77 КАС України, яка встановлює,  що саме суб`єкта владних повноважень повинен довести правомірність свого рішення чи дій, а не позивач - фізична особа.
В свою чергу, заперечення щодо наведених позивачем обставин, правових підстав позову та доводів, з посиланням на відповідні докази та норми права, суб`єкт владних повноважень має викласти у своєму відзиві на позовну заяву.
Між тим, під час розгляду даної справи у суді першої інстанції суб`єктом владних повноважень не подано відзив на отриманий адміністративний позов.
При цьому, варто зазначити, що суб`єкт владних повноважень отримував копії усіх процесуальних документів у справі, що підтверджується наявним в справі повідомленням про вручення поштового відправлення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у межах розгляду даної справи відповідачем не виконано покладеного на нього обов`язку та не доведено правомірності своїх дій.
В свою чергу, згідно ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
В даному випадку, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції помилково не надано належної правової оцінки зазначеній процесуальній поведінці суб`єкта владних повноважень та помилково не визнано факт неподання відзиву на позов та витребуваних доказів без поважних причин як визнання ним позову.
Натомість суд першої інстанції, в порушення ч. 2 ст. 77 КАС України, безпідставно дійшов висновку, що саме позивач має надати до суду достатні, належні та достовірні докази, що підтверджують порушення відповідачем  його права на отримання грошового забезпечення в належному розмірі.
При цьому враховуючи базовий принцип адміністративного судочинства такий як офіційне з`ясування всіх обставин справи, суд першої інстанції також мав можливість з`ясувати факт нарахування й виплати грошового забезпечення шляхом витребування необхідних доказів.
Ухвалами суду від 30.03.2021 та  від 23.09.2021 витребувано у Військової частини НОМЕР_1 інформацію про види та розміри грошового забезпечення ОСОБА_1 помісячно, якими позивач був забезпечений починаючи з 01 жовтня 2019 року по 29 лютого 2020 року; інформацію про виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2019 року по 29 лютого 2020 року, інформацію про дату проведення остаточного розрахунку при звільненні; довідку про розмір середньоденного/середньомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяця перед звільненням; відомості про розмір та період виплати компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також про кількість днів щорічної основної відпустки за 2019 рік.
На виконання ухвали суду від 30.03.2021 Військовою частиною   НОМЕР_1 надано витяг  з роздавальної відомості № 305/9, зі змісту якої вбачається, що  відповідачем нараховано  та виплачено ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 жовтня 2019 року по 14 жовтня 2019 включно в сумі 3348, 78 грн та індексацію грошового забезпечення за жовтень 2019 року в сумі 91, 96 грн (всього 3440,75 грн). 
В даному випадку відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надаючи офіційні документи - довідку, що підтверджує нарахування та виплату індексації за спірний період, а також платіжно-розрахункові відомості  щодо позивача несе повну відповідальність за достовірність наданої інформації. Відповідно надання неправдивої інформації має ознаки службового підроблення, що передбачає кримінальну відповідальність за відповідною статтею КК України.
В свою чергу позивачем не спростовано надану відповідачем інформацію про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення, що дає підстави для висновку як про нарахування, так і виплати спірних сум.
Вказані суми грошового забезпечення (всього 3440,75 грн) були виплачені в жовтні 2020 року, тобто вже після звернення позивача в вересні 2020 року до суду із вказаною позовною заявою. 
Згідно п.8 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.
Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що у разі встановлення під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання щодо можливості закриття провадження у справі. При цьому, вирішуючи зазначене питання, суд має з`ясувати, чи не призведе закриття провадження у справі до того, що законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.
В контексті розгляду цієї справи встановлено, що відповідач вже після звернення до суду поновив порушені права ОСОБА_1 шляхом нарахування та виплати йому грошового забезпечення, в тому числі індексації, за жовтень 2019 року.
Отже, в даному випадку наявні підстави для закриття провадження у справі відповідно до п.8 ч.1 ст.238 КАС України. 
На виконання другої ухвали суду про витребування доказів від 23.09.2021 Військовою частиною   НОМЕР_1 надано довідку - розрахунок, копію платіжної відомості, зі змісту яких вбачається, що  відповідачем визнано право позивача на отримання ним грошового забезпечення за лютий 2020 року у зв`язку з чим нараховано  та виплачено ОСОБА_1 грошове забезпечення за лютий 2020 року в сумі 10648,93 грн. Крім того,  відповідачем зроблено перерахунок грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, у            зв 'язку з чим в добровільному порядку нараховано та виплачено таку компенсацію пропорційно відслуженому часу за 3 дні в сумі 1081,11 грн.   
Вказані суми грошового забезпечення  були виплачені 30.09.2021, тобто через рік після звернення позивача в вересні 2020 року до суду із вказаною позовною заявою. 
Отже, суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні вимог позову в цій частині замість того, щоб відновити порушене право позивача на належне йому грошове забезпечення.
В той же час враховуючи, що відповідач після звернення до суду та до моменту розгляду апеляційної скарги позивача, поновив порушені права ОСОБА_1 шляхом нарахування та виплати йому грошового забезпечення   за лютий 2020 року та в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік пропорційно відслуженому  часу  (3 дні), в даному випадку наявні підстави для закриття провадження у справі відповідно до п.8 ч.1 ст.238 КАС України. 
В позовній заяві та в апеляційній скарзі позивач стверджує, що має право на нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік пропорційно відслуженому  часу за 5 днів, а не 3 дні.
З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 3 Розділу XXXI ( виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби) Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018  № 260, грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня. Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.
Як з`ясовано судом апеляційної інстанції, позивач приступив до виконання службових обов`язків починаючи з 13 серпня 2019 року та   в період з  15 жовтня 2019 року по 31 січня 2020 року позивач самовільно залишив  військову частину. Оскільки в 2019 році позивач фактично відслужив повністю лише один місяць (вересень 2019 року), то розрахунок розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки в 2019 році має обчислюватися виходячи з пропорційно відслужених трьох днів (в бік округлення).
Отже, в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає  зміні, адже підставою та мотивом для відмови в задоволенні позову слугує не те, що позивач не надав належних та достатніх доказів невиплати грошової компенсації за дні невикористаної відпустки, а з підстав   того, що він не має матеріального права на виплату такої компенсації саме з розрахунку п`яти, а не трьох днів пропорційно відслуженому часу.
Щодо вимог позову про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1    індексацію грошового забезпечення за лютий 2020 року та зобов`язання  нарахувати та виплатити     індексацію грошового забезпечення за лютий 2020 року, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону №2011-XII).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" (надалі - Закон № 1282-XII).
Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Частинами першою-другою статті 5 Закону №1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина шоста статті 5 Закону №1282-XII).
З метою реалізації Закону №1282-XII постановою Кабінету Міністрів України від 17 березня 2003 року №1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення.
Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".
Отже, індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому індексація є невід`ємною складовою частиною сум грошового забезпечення військовослужбовців.
Враховуючи, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців.
Аналогічна правова позиція застосована у постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 03.04.2019 (справа №638/9697/17), від 30.09.2019 (справа №750/9785/16-а), від 20.11.2019 у справі №522/11257/16-а.
Отже, грошове забезпечення військовослужбовців підлягає обов`язковій індексації як державна соціальна гарантія яка надається для соціальної підтримки населення в умовах зростання цін, а державні соціальні гарантії обов`язкові для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідачем не надано суду жодних належних та  допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Військова частина НОМЕР_2 , відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення за лютий 2020 року. При цьому жодних пояснень про причини не нарахування індексації за цей місяць  до суду не надано.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що відповідач протиправно не нараховував та не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення за лютий 2020 року, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення  за лютий 2020 року.
Отже, рішення суду першої інстанцій в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення вимог позову ОСОБА_1 .
Щодо  вимог позову про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання  нарахувати та виплатити винагороду за безпосередню участь в ООС    з 01 по 29 лютого 2020 року, колегія суддів зазначає таке.
Наказом Міністерства оборони України від 10.02.2016 № 67 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.02.2016 за № 283/28413 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства оборони України № 340 від 18.09.2020. але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі Інструкція №67).
Зазначений наказ прийнято відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 "Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських", з метою впорядкування виплати винагороди військовослужбовцям в особливий період та під час проведення антитерористичної операції, дотримання принципів соціальної справедливості в реалізації права кожного військовослужбовця незалежно від військового звання та займаної посади на матеріальне стимулювання за виконання завдань, пов`язаних з підвищеним ризиком для життя, відповідно до їх складності та тривалості, припинення випадків невиправданих виплат особовому складу, який перебуває у районі проведення антитерористичної операції і виконує завдання небойового характеру.
Згідно з пункту 1 розділу І Інструкції № 67 ця Інструкція визначає порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці) за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (далі - заходи ЗНБО) чи в антитерористичній операції (далі - АТО), інших заходах в умовах особливого періоду.
Пункт 3 розділу І даної Інструкції визначає, що виплата винагороди військовослужбовцям здійснюється за місцем проходження служби на підставі наказів командирів органів військового управління та військових частин. Командирам військових частин - на підставі наказів вищих командирів (начальників, керівників).
Розмір винагороди військовослужбовцям за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду у граничних розмірах на місяць визначено у додатку 1 до цієї Інструкції.
Розмір винагороди визначається пропорційно дням безпосередньої участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду.
Винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (пункти 1, 2 розділу ІІ Інструкції №67).
Пунктами 4-5 розділу ІІ Інструкції №67 передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в заходах ЗНБО чи в АТО, якщо вони одночасно: залучені до проведення заходів ЗНБО чи в АТО; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу операції ОС чи штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України); перебувають у районі проведення заходів ЗНБО чи АТО.
Підтвердженням залучення до участі в заходах ЗНБО чи в АТО є витяг із наказу органу військового управління (штабу операції ОС чи штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання) про включення військовослужбовця до складу (виключення зі складу) сил та засобів, що беруть безпосередню участь в заходах ЗНБО чи в АТО (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України, які ведуть оперативну (військову, спеціальну) розвідку на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ) та не перебувають у підпорядкуванні керівництва штабу операції ОС чи штабу АТО, облік яких здійснюється окремо).
Як вбачається із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №342 від 29.04.2020,  позивачу була виплачена винагорода за безпосередню участь в ООС згідно перебування: на лінії бойового зіткнення на глибину ротних опорних пунктів першого ешелону з 01 по 29 квітня 2020 року  (а.с. 41).
Позивач стверджує, що в лютому 2020 року він також перебував на лінії бойового зіткнення, але з невідомих для нього причин в лютому 2020 року він не отримав ані грошове забезпечення, ані виплату винагороди за безпосередню участь в ООС.
В свою чергу колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем в добровільному порядку нараховано та виплачено позивачу грошове забезпечення за лютий 2020 року після звернення до суду з вказаним позовом шляхом надання до суду відповідних доказів нарахування та виплати грошового забезпечення за цей період.
Водночас жодних пояснень щодо причин невиплати   винагороди за безпосередню участь в ООС до суду не надано, як і не надано заперечень з приводу тверджень позивача про те, що в лютому 2020 року він знаходився на лінії бойового зіткнення.
В даному випадку, враховуючи вимоги статті 77 КАС України, про які суд наголошував вище, колегія суддів уважає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій, що має процесуальним наслідком задоволення вимог позову в цій частині.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог позову про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання  нарахувати та виплатити винагороду за безпосередню участь в ООС    з 01 по 29 лютого 2020 року.
Щодо вимог позову про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1   грошове забезпечення за період з 01.05.2020 року по 29.05.2020 року, тобто за час перебування у списках особового складу військової частини, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Водночас за правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частинами 1,2 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою ж для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Колегія суддів зважає на те, що після виключення зі списків військової  частини, позивачу в жовтні 2020 року та в вересні 2021 року виплачено в добровільному порядку заборгованість, що виникла внаслідок неправильного нарахування грошового забезпечення за період служби позивача в військовій частини НОМЕР_1 . Крім того, цим рішенням суду зобов`язано відповідача також нарахувати та виплатити позивачу як індексацію грошового забезпечення, так і винагороду за безпосередню участь в ООС за лютий 2020 року.  
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Наведене вище, в межах спірних правовідносин по даній справі з урахуванням того, що при визначенні та обчисленні конкретної суми середнього заробітку суд повинен встановити дату фактичної виплати заборгованості та визначити розмір суми, що підлягає стягненню, вказує на передчасність вимог позивача про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток. В даному випадку  задоволення вимог позову про нарахування та виплату              ОСОБА_1   грошове забезпечення за період з 01.05.2020 року по 29.05.2020 року, тобто за час перебування у списках особового складу військової частини призведе до невиправданого  обмеження права позивача на нарахування та виплату грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 116, 117 КЗпП України, а не тільки за час перебування у списках особового складу військової частини.
На підставі наведених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку про передчасність  вимог позивача в частині стягнення з відповідача грошового забезпечення за час перебування у списках особового складу військової частини, що має наслідком зміну мотивів та підстав відмови в задоволенні вимог позову в цій частині.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 2ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, та не враховано приписи пункту абзац 4 пункту 5 та 10-2 Порядку № 1078, які мають бути застосовані до спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог позову та в окремій його частині - до зміни з мотивів та підстав відмови у задоволенні вимог позову.
З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (позивач звільнений від сплати судового збору), судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
          Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020    по справі                     № 520/11889/2020 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 жовтня 2019 року по 14 жовтня 2019 включно; визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за лютий 2020 року; визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1    грошову компенсацію за неотриману щорічну основну відпустку за 2019 рік в кількості 5 (п`ять) діб пропорційно прослуженому часу;  визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1    винагороду за безпосередню участь в ООС          з 01 по 29 лютого 2020 року; визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1    індексацію грошового забезпечення за період з 01 жовтня 2019 року по 14 жовтня 2019 року включно та за лютий 2020 року.
          Прийняти в цій частині нову постанову, якою    позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
          Визнати    протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1    винагороду за безпосередню участь в ООС          з 01 по 29 лютого 2020 року.
          Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1    винагороду за безпосередню участь в ООС          з 01 по 29 лютого 2020 року.
          Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1    індексацію грошового забезпечення за лютий 2020 року.
          Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1    індексацію грошового забезпечення за лютий 2020 року.
          Закрити провадження у справі № 520/11889/2020 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 жовтня 2019 року по 14 жовтня 2019 включно; визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за лютий 2020 року; визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1    грошову компенсацію за неотриману щорічну основну відпустку за 2019 рік в кількості 5 (п`ять) діб пропорційно прослуженому часу;          визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1    індексацію грошового забезпечення за період з 01 жовтня 2019 року по 14 жовтня 2019 року включно.
          Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 у справі № 520/11889/20 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про    визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.05.2020    по 29.05.2020 змінити з мотивів та підстав відмови в задоволенні цих    позовних вимог.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	В.В. Катунов    І.М. Ральченко   	
Повний текст постанови складено  08.11.2021.