ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                   Головуючий І інстанції: Чеснокова А.О.
16 листопада 2021 р.	Справа № 440/4832/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Курило Л.В. ,  Бегунца А.О. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року по справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в:
14.05.2021 року позивач громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: 
- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) № 33-21 від 11.02.2021 року про відмову у визнанні його біженцем  або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є громадянином Російської Федерації та покинув країну свого походження через небезпеку бути арештованим внаслідок віросповідання, оскільки являється «Свідком Єгови». Зазначає, що 22.10.2020 року звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем та надав документи на підтвердження своїх доводів, а також документи відповідно до вимог Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ( далі - Закон № 3671-VI). Рішенням відповідача № 33-21 від 11.02. 2021 року йому протиправно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ч.1 ст. 1 вищевказаного Закону. 
Позивач зазначає, що вказане рішення є незаконним, та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він належить до релігійної організації Свідків Єгови, яка визнана урядом Росії як екстремістська та діяльність якої заборонена з квітня 2017 року на всій території країни його походження. Вказує на те, що факт кримінального переслідування Свідків Єгови в Росії є безпосереднім релігійним переслідуванням, який неодноразово визнавався європейською та міжнародною спільнотою. Посилається на те, що в нього наявні чотири основні підстави, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом 1967 року, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме: 1) він знаходиться за межами країни своєї національної належності; 2) має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 3) згадані побоювання пов`язані з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме б) релігії; 4) він не бажає користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань, оскільки побоювання походять від самої країни. 
Також позивач вказує, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення у розпорядженні відповідача була інформація про факти обґрунтованості побоювань його  переслідування, яку йому надала релігійна організація «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні». Вказує, що відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Крім того, відповідачу була надана копія матеріалів кримінальної справи про організацію діяльності екстремістської організації Свідків Єгови, порушеної стосовно керівника місцевої організації Свідків Єгови м. Норильськ гр. ОСОБА_2 , де позивач та члени його родини проходять свідками, а також пов`язані з цією справою матеріали щодо проведення обшуку в приміщенні заявника та членів його родини.
Заперечуючи  вимоги адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , у відзиві (а.с. 19-218) Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області зазначає, що відповідачем прийнято обґрунтоване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не встановлено обставини, за яких такий статус надається. 
Крім того відповідач вказує, що викладені позивачем факти про приналежність до релігійної організації Свідків Єгови, підтверджуються. Однак, він до адміністративної чи кримінальної відповідальності у країні походження не притягувався, правоохоронними органами не переслідувався. Члени родини позивача також належать до згаданої організації, проте залишаються проживати в Російській Федерації.
З особистих тверджень ОСОБА_1 вбачається, що він не зазнавав жодних утисків або переслідувань у країні свого походження, стосовно нього не застосовувалися затримання, тортури, насилля чи інше жорстке чи таке, що принижує гідність поводження чи покарання. ОСОБА_1 мав змогу вільно переміщуватися по країни свого походження та виїхати за її межі. Зокрема, позивач вказує, що влада РФ продовжує притримуватись політики обмеження релігійних свобод громадян, проте рішення про виїзд з країни громадянської належності позивач прийняв з метою подальшого постійного проживання на території України. Зазначає, що він добровільно оформив паспорт для виїзду за кордон та документи для виїзду з країни на підставі запрошення, безперешкодно перетинав декілька разів кордон. Зазначені факти свідчать, що РФ забезпечує його права, а позивач користується захистом країни своєї громадянської належності. Тому серед повідомлених фактів немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI.
Окрім того, посилається на те, що з дати визнання релігійної організації «Свідки Єгови» екстремістською позивач безперешкодно залишав територію Російської Федерації, що вказує на відсутність перешкод у користування правом на свободу вільного переміщення, а також на те, що позивач не затримувався як представниками правоохоронних органів, так і представниками прикордонної служби Російської Федерації.Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може слугувати підставою для висновку, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. 
Так, зокрема, заборона, накладена рішенням Верховного Суду Російської Федерації  від 20.04.2017 року про ліквідацію національного Управлінського центру Свідків Єгови разом із 395 місцевими релігійними організаціями Свідків Єгови, стосується лише всіх релігійних юридичних осіб (місцевих релігійних організацій) Свідків Єгови. Ліквідація місцевої релігійної організації не перешкоджає особам збиратися разом як громада «релігійна група» для мирного богослужіння. Зазначене узгоджується із ст. ст. 6-8 Федерального закону № 125-ФЗ від 26.09.1997 року «Про свободу совісті та релігійні об`єднання», згідно з якими особи можуть об`єднуватись у релігійні групи та/або в місцеві релігійні організації. Ліквідація місцевої релігійної організації (юридичної особи) не перешкоджає особам збиратися разом як громаді. (гелігійній групі). Тому він зловживає процедурою міжнародного захисту.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2021 року  адміністративний позов громадянина російської Федерації ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 33-21 від 11.02.2021 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.10.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено про те, що у позивача є обґрунтовані підстави вважати, що він може стати жертвою переслідувань за релігійними переконаннями. Оскільки побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні  та історією, яка відбулася особисто із заявником. Позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, надавши всі факти, що були в його розпорядженні. Твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою та в цілому його твердження можуть заслугувати на довіру.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач ДМС України, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки взято до уваги надані ОСОБА_1 матеріали по кримінальній справі відносно громадянина ОСОБА_2 , а не його беспосередньо, щодо залучення яких відповідач заперечував та судом не було враховано ці доводи в порушення ст. 79 КАС України. 
При винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано те, що ОСОБА_1 тривалий час перебував у Туреччині, де є офіційне представництво спільноти «Свідки Єгови» в м. Стамбул, однак він не звертався ні до уповноважених державних органів за наданням притулку відповідно до Конвенції, ні до їхньої спільноти. У зв`язку з цим не надано правової оцінки  цим обставинам з урахуванням положень ст. 6 Закону № 3671-VI. 
Інші аргументи, наведені відповідачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позовну заяву. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.
За приписами ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника, позивача та його представника, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин  справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач є громадянином РФ та знаходиться за межами країни своєї національної належності, що не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи. 
Згідно довідки релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови» від 13.10.2020 року №1772 ОСОБА_1 є присвяченим охрещеним служителем релігійної організації Свідків Єгови.
На підставі кримінальної справи, порушеної стосовно громадянина РФ ОСОБА_2 , який є керівником «Свідків Єгови» м. Норильськ, та з метою встановлення документів, предметів, електронних носіїв інформації, які б свідчили про організацію діяльності, забороненої судом релігійної організації «Свідки Єгови», в помешканні ОСОБА_1 20.10.2019 року був проведений обшук (а.с.7,68-71) та вилучені електронні і паперові носії інформації.
Відповідно до постанови Норільського міського суду Красноярського краю від 30.01.2020 року обшук житла, проведений 20.10.2019 року в помешканні ОСОБА_1  визнано законним (а.с. 10-12). 
Із заяви позивача від 08.05.2020 року вбачається, що він 07.05.2020 року був викликаний слідчим для надання експериментальних зразків голосу і мови, проте останній відмовився від надання вищевказаних зразків (а.с.57). 
Вказані обставини послугували підставою для побоювання відкриття кримінальної справи стосовно позивача та послужили причиною для виїзду його з Росії.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в кінці червня 2020 року виїхав з м. Норильськ і до початку вересня перебував в інших регіонах Російської Федерації. 02.09.2020 року позивач прибув до Туреччини, де знаходився до 30.09.2020 року, оскільки 01.10.2020 року на підставі запрошення прилетів до м. Харкова (а.с. 86).
Метою виїзду до Туреччини було подальше потрапляння в Україну, оскільки в`їзд в Україну напряму з Росії був заборонений. Проте, в зв`язку із запровадженням посилених протиепідемічних заходів ОСОБА_1 лише 30.09.2020 року прилетів до України та через деякий час звернувся із заявою та документами до Державної міграційної служби України.
З огляду на викладені обставини, обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознакою релігії та, у зв`язку з цим небажання ним користуватися захистом Російської Федерації внаслідок таких побоювань, є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із позивачем.
          Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону № 3671-VI, з наступними змінами та доповненнями, міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі-Конвенція), Протоколом щодо статусу біженців 1967 року (далі-Протокол).
            Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до абзацу 5 ч.1 ст.6   Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа  стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст.1 цього Закону, відсутні.
За приписами ч. 5 ст.5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Частиною 1 ст. 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як передбачено ч. 1 ст.10 Закону №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та  письмового висновку.
Частиною 5 ст.10 Закону № 3671-VI унормовано, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, відповідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до положень пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) визначено, що особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Крім того, згідно пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
При цьому, враховуючи Позицію Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
За приписами  ч. 2 ст. 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.
Відповідно до роз`яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.
Так, 20.04.2017 року релігійну організацію «Свідки Єгови» в Росії ліквідовано рішенням Верховного Суду Російської Федерації у справі № АКПИ17-238 у зв`язку із здійсненням екстремістської діяльності (В матеріалах справи наявна копія Рішення а.с.107-126).
Також, у своєму звіті щодо виконання Російською Федерацією зобов`язань перед ПАРЄ, в абзацах 492-507, Моніторинговий комітет ПАРЄ прямо вказав на переслідування та репресії Свідків Єгови з боку російської влади. Зокрема, комітет звернув увагу на неправильне застосування законодавства про екстремізм з метою заборони публікацій Свідків Єгови:
- « 497. Більше того, повідомляється, що Федеральний Закон «Про протидію екстремістській діяльності» (Закон про екстремізм), прийнятий в 2002 році, невірно використовується як інструмент проти діяльності окремих релігійних груп, особливо Свідків Єгови, великої спільноти на території Росії чисельністю 162000 осіб. Таке неправильне застосування закону значно погіршилося після прийняття змін до нього в 2006 році».
- « 499. Як наслідок, 68 релігійних публікацій Свідків Єгови, включаючи Біблію для дітей, були включені в Федеральний список екстремістських матеріалів, виданий Міністерством юстиції».
- « 500. Окремі члени цієї громади потерпають від кримінального переслідування за «розпалювання ненависті або ворожнечі, а так само приниження людської гідності» або за розповсюдження нібито екстремістської літератури на підставі статей    282  та 282.1 Кримінального кодексу. На сьогодні порушено 10 кримінальних справ проти свідків Єгови».
- « 507. Розвиток ситуацій, який викликає найбільше занепокоєння, мав місце 31 травня 2012 року, коли 17 свідків Єгови в м. Таганрог були звинувачені в організації та участі в злочинній діяльності лише за те, що ділилися своїми релігійними переконаннями. Постанова про порушення кримінальної справи за ст.282.2   Кримінального кодексу   було прийнято 5 серпня 2009 року, і воно було наслідком рішення Ростовського обласного суду про ліквідацію місцевої релігійної організації Свідків Єгови як екстремістської та визнання екстремістськими матеріалами 34 публікацій Свідків Єгови».
Така ситуація в країні походження підтверджується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Релігійна громада Свідків Єгови в м. Москва про Російської Федерації» (Заява № 302/02); доповіддю Хьюман Райтс Вотч, Всесвітня доповідь 2019, Росія, 14.01.2020 року (доступ за адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5e254a8a7.html); доповіддю Хьюман Райтс Вотч, Росія: Свідкові Єгови загрожує 10-річний термін (доступ за адресою: https: //www.refworld.org.ru/docid/5ae86b0e4.html); доповіддю Міжнародна Амністія (Amnesty International), Доповідь Amnesty International 2017/18: Права людини в сучасному світі 01.01.2018 року (доступ за адресою https://www.amnesty.org/en/documents/pol10/6700/2018/ru/); в Росії: заборона, затримання, катування. 28.03.2019 року (доступ за адресою: https://www.radiosvoboda.org/a/29848139.html );  доповіддю Нова атака на «свідків Єгови» в Росії: арешти у курську, обшуки в Норильську. 22.10.2019 року (доступ за адресою: https://www.radiosvoboda.org/a/news-rosia-svidky-yegovy/30231075.html); Свідків Єгови ув`язнюють за віру. Дані по країнах станом на липень 2021 року (https://www.jw.org/uk ); Росія: «свідка Єгови» засудили до 6 років ув`язнення (https://www.radiosvoboda.org/a/news-rosiya-zasudyly-svidka-egovy/31288625.html).
В матеріалах справи наявна інформація стосовно даної ситуації (а.с.127-142, 230-244).
З наведеної вище інформації про ситуацію у країні походження підтверджується обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознакою релігії та, у зв`язку з цим небажання ним користуватися захистом Російської Федерації внаслідок таких побоювань.
При цьому, з дослідження висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вбачається, що причиною відмови надання статусу біженця стало те, що особою не доведено достовірності своїх тверджень і фактів, на яких ґрунтується його заява. Не було визначено індивідуального, реального ризику жорсткого поводження з заявником ані в минулому, ані в разі повернення його до Росії. Жодних звинувачень стосовно заявника висунуто не було. Тобто відсутня реальна загроза, що заявник буде засуджений, зокрема, за злочини, які караються смертною карою. Також у цьому висновку підтверджено відсутність ознак щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.
          Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені п. 1 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI, Конвенцією і Протоколом.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Слід зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Тож, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
В обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що він виїхав та не бажає повертатися до країни громадянської належності через погрози його життю в зв`язку з обшуками та проведенням допитів, а також в зв`язку з порушенням кримінальної справи відносно гр. ОСОБА_2 , по якій заявник та члени його родини є свідками.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про необґрунтованість доводів відповідача, який, зазначив, що відсутні обґрунтовані підстави вважати, що заявник зазнав переслідувань через належність його до релігійної організації «Свідки Єгови», оскільки фактично відбувся одноразовий обшук з вилученням предметів та носіїв інформації, який проводився в порядку відкритої кримінальної справи; мав місце разовий допит заявника в якості свідка в порядку кримінальної справи; крім того, заявник міг працювати, вільно переміщуватися, займатися особистими справами; стосовно заявника не застосовувалися затримання, тортури, насилля чи інше жорстке чи принижуюче гідність поводження чи покарання.
Щодо відсутності обґрунтованих побоювань у позивача через однократність дій з боку влади, колегія суддів зазначає, що оскільки не існує та не може існувати точних критеріїв визначення системності або певної кількості переслідувань владою громадян, адже вони мають визначатися з урахуванням кожної конкретної ситуації та носять оціночний характер.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю доводів відповідача стосовно того, що кримінальна справа відносно позивача відкрита не була, жодних звинувачень стосовно заявника висунуто не було, тож не має реальної загрози, що заявник буде засуджений, тому і матеріали по кримінальній справі відносно громадянина ОСОБА_2 не підлягають врахуванню судом при вирішенні даної справи. 
Колегія суддів зауважує, що відносно гр.. ОСОБА_2 , який є керівником «Свідків Єгови» м. Норильськ, порушена кримінальна справа. По даній справі позич та члени його родини є свідками. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив долучити до суду додаткові документи (фотокопії, роздруківку з сайту) відносно іншого фігуранта по цій кримінальній справі – ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу 06.052021 року (https://jw-russia.org/cases/norilsk.html; https://jw-russia.org/prisoners/shevelev.html)  (а.с. 253-254).
При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу, позивач вказує, що обґрунтованість його побоювань була підтверджена відкриттям щодо нього кримінальної справи за ч. 1 ст. 282.2 Кримінального кодексу Російської Федерації (Організація діяльності екстремістської організації) та внесенням до переліку екстремістів. Також зазначає, правозахисний центр «Меморіал» в публікації від 12.08.2021 року вніс його до переліку свідків Єгови, які переслідуються з політичних мотивів (Доступ за посиланням: https://memohrc.org/ru/news_old/memorial-priznal-politzaklychyonnymi-i-presleduemymi-po-politicheskim-motivam-eshchyo-127). Крім того, зазначає, що на сайті Федеральної служби Російської Федерації з фінансового моніторингу (Росфінмоніторинг) він перебуває у переліку терористів та екстремістів (Доступ за посиланням : https://fedsfm.ru/documents/terrorists-catalog-portal-act). 
Відтак, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.
Щодо апеляційних доводів ДМС України про те, що ОСОБА_1 тривалий час перебував у Туреччині, де є офіційне представництво спільноти «Свідки Єгови» в м. Стамбул, однак  не звертався ні до уповноважених державних органів за наданням притулку відповідно до Конвенції, ні до їхньої спільноти з урахуванням положень ст. 6 Закону № 3671-VI колегія суддів зазначає наступне.
Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, метою виїзду до Туреччини позивач зазначає подальше потрапляння в Україну, вказує що у нього є там родичі, які проживають у м. Полтаві. Проте у зв`язку із запровадженням посилених протиепідемічних заходів та закритими кордонами до України позивачу в`їхати не вдалося. ОСОБА_1 стверджує, що відносно його одновірців порушували кримінальні справи і він мав об`єктивні побоювання зазнати переслідувань, арешту під приводом належності його до релігійної організації «Свідки Єгови» та продовження сповідувати її віровчення. Означені доводи позивача відповідачем не спростовані.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність у позивача обґрунтованих підстав вважати, що він може стати жертвою переслідувань за релігійними переконаннями.
Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
Частиною другою ст. 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно з частиною другою ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 313, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року - без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Мельнікова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.В. Курило    А.О. Бегунц   	
          Постанова у повному обсязі складена і підписана 26 листопада 2021 року.