Ухвала
05 жовтня 2021 року
м. Київ
провадження № 61-142вп21
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув клопотання ОСОБА_1 , подане адвокатом Сацюком Віталієм Валерійовичем, про визначення підсудності справи за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2021 року адвокат Сацюк В. В. в інтересах ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із клопотанням про визначення підсудності справи за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації. Вказував, що встановлення факту, що має юридичне значення  йому необхідне для набуття громадянства України, оскільки його баба - ОСОБА_2 народилася у Ружицькому районі Київської області Української Радянської Соціалістичної Республіки. На підставі вищевказаного, просить визначити підсудність зазначеної заяви Солом`янському районному суду міста Києва.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України).
Згідно із частиною восьмою статті 43 ЦПК України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).
Відповідно до частин першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Згідно із частинами першою та другою статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (частина четверта статті 62 ЦПК України). 
Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою (частина друга статті 62 ЦПК України).
Частиною дев`ятою статті 62 ЦПК України встановлено, що довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про міжнародне приватне право» порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність. 
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Конвенція 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, згода на обов`язковість якої надана Законом України від                                                10 січня 2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» (далі - Конвенція) набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання з 22 грудня 2003 року.
За змістом статті 2 Конвенції кожна з договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.
Статтею 3 Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.
Згідно з положеннями Конвенції, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції.
Клопотання про визначення підсудності справи за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, підписане Сацюком В. В. , який діє в інтересах                            ОСОБА_1 , на підставі довіреності. 
На підтвердження своїх повноважень представника Сацюком В. В. надано копію довіреності від 22 березня 2021 року № 25АА3223854, викладеної російською мовою та посвідченої Марамохіною М. Н. , тимчасово виконуючою обов`язки нотаріуса Владивостокського нотаріального округу Приморського краю Російської Федерації Троєглазової Л. Г., якою ОСОБА_1 уповноважив, зокрема Сацюка В. В. представляти його інтереси.
Вказана довіреність від 22 березня 2021 року № 25АА3223854 не містить інформації щодо проставлення апостиля компетентним органом Російської Федерації, яка також є країною-учасницею Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. 
Крім того, вищевказана довіреність не містить жодних відміток (засвідчень) її легалізації на території України через консульство, відповідно до Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня                                    2002 року № 113.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. 
Оскільки повноваження Сацюка В. В. представляти інтереси  ОСОБА_1 не підтверджені, клопотання про визначення підсудності справи за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає поверненню без розгляду особі, яка його подала. 
Повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення цієї заяви.
Керуючись статтями 43, 62, 183 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання  ОСОБА_1 , подане адвокатом Сацюком Віталієм Валерійовичем, про визначення підсудності справи за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, повернути заявнику без розгляду. 
Заявнику надіслати копію ухвали разом з доданими до клопотання матеріалами.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                                       Є. В. Петров