КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/10116/2021
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

          05 жовтня 2021 року                                                                    місто Київ
                                                                                              справа №368/622/20
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                      суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                                      за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Закаблук О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Кагарлицького районного нотаріального округу Руденко Андрій Володимирович, Приватний нотаріус Кагарлицького районного нотаріального округу Кулініченко Микола Григорович про визнання недійсними договорів та визнання права власності, -
 
                                              В С Т А Н О В И В:
В червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:
визнати недійсним договір міни від 02 липня 2019 pоку, що був посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Руденком A.B. за №1313 та укладений між ОСОБА_1 та        ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,   ОСОБА_5 , згідно якого було здійснено обмін житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 та квартири за адресою АДРЕСА_2 ;
визнати недійсними договір дарування від 18 липня 2020 pоку, що був посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Кулініченком М.Г. за №1096 та укладений між ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 , згідно якого було подаровано квартиру за адресою АДРЕСА_2 ;
визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування вимог посилалася на те, що згідно свідоцтва про право власності від 23 січня 2009 року за №1-119 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 січня 2009 року за №1-122, що видані державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Воловенко Р.П., їй належав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказувала, що згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯМ №737545 їй також належала земельна ділянка площею 0,0778 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за вищевказаною адресою, кадастровий номер 3222210100:01:448:0022.
Зазначала, що у неї одним із спадкоємців та найближчих членів сім`ї  була дочка ОСОБА_6 .
Посилалася на те, що з 1970-х років та по липень 2019 року вона проживала у вищевказаному житловому будинку сама, іншого житла у неїне було.
Вказувала,  що вона через похилий вік, поганий стан здоров`я та наявність ряду хронічних захворювань не могла та не може на даний час обходитись без сторонньої допомоги, навесні 2019 року її дочка ОСОБА_6 та її онучка ОСОБА_2 запропонували їй, що вони будуть допомагати їй доглядом та утриманням.
Зазначала, що дочка ОСОБА_6 повідомила їй, що їй та відповідачу ОСОБА_2 буде набагато зручніше доглядати за нею якщо вона буде проживати ближче до них. Крім того, в них немає можливості та часу здійснювати підтримування та обслуговування будинку, земельної ділянки, а тому краще буде якщо вона буде проживати в квартирі. У зв`язку з чим запропонували здійснити обмін її житлового будинку на квартиру.
Посилалася на те, що вона дійсно потребувала догляду та допомоги та погодилась на обмін житлового будинку та земельної ділянки, тому що тільки за такої умови вона могла розраховувати на допомогу дочки.
Вказувала, що після її згоди, її дочка ОСОБА_6 самостійно підготувала всі документи для укладання договору міни. В подальшому, 02 липня 2019 року, її дочка привезла її до приватного нотаріуса Руденка A.B., яким були підготовленні необхідні документи по обміну, а саме договір міни, який вона особисто не читала та лише підписала.
Зазначала, що в подальшому через деякий час, дочка ОСОБА_6 звернулась до неї та сказала, що потрібно ще раз поїхати до нотаріуса для того, щоб підписати документи, згідно яких переоформити квартиру на її онуку, тобто відповідача ОСОБА_2 .
Посилалася на те, що 18 липня 2019 року дочка привезла її до приватного нотаріуса Кулініченка М.Г., де нотаріусом були підготовлення документи на дарування її квартири відповідачу ОСОБА_2 . Вказані документи вона не читала, а лише підписала.
Вказувала, що вона для того, щоб гарантувати собі надання відповідної допомоги з боку відповідача, вона погодилась переоформити квартиру на останню. 
Позивач зауважувала, що в дійсності, причиною переоформлення квартири було не її бажання подарувати квартиру відповідачу, а бажання отримувати від неї допомогу взамін на квартиру, договір дарування вона не мала наміру укладати та підписувати.
Зазначала, що на даний час, її дочка та відповідач ОСОБА_2 майже не приходять та взагалі не здійснюють догляд за нею та не допомагають їй.
Посилалась на те, що договір міни та дарування слід визнати недійсними та визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку.
Вказувала, що договір дарування було укладено внаслідок помилки, а тому його слід визнати недійсними. Під час укладення оспорюваного договору її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Вона діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач ОСОБА_2 буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який було укладено в місті Кагарлик, Київської області, 18 липня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №1096, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
В решті позову відмовлено.
Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що під час судового розгляду в суді першої інстанції, на підставі письмових доказів та показів свідків було встановлено, що вона протягом тривалого часу хворіє на ряд хронічних захворювань та потребує сторонньої допомоги та догляду, оскільки має фізичні обмеження, які не дозволяють їй виконувати повсякденні речі. Тому, вона потребувала постійного догляду, а відповідно перебувала в тяжких обставинах.
Вказувала, що вона будучи залежною від стороннього догляду з боку відповідача ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_6 , була вимушена погодитись на їх пропозицію та здійснити обмін житлового будинку на квартиру.
Зазначала, що вона тяжко хворіла на момент укладання договору міни та не могла обходитись без сторонньою допомоги, а тому для того щоб її дочка та онука надавали їй допомогу, не мала іншого виходу та вимушена була укласти договір міни будинку на квартиру.
Посилалась на те, що укладання договору міни було направлено на усунення тяжких обставин, а саме здійснення догляду, якого вона дуже потребувала.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що під час слухання справи у суді першої інстанції було з`ясовано, що позивач була добре обізнана про те, що вона з онукою укладають саме договір дарування, вказане було підтверджено третьою особою - нотаріусом Кулініченко М.Г., який в судовому засіданні повідомив суду про те, що роз`яснив позивачу про наслідки укладення договору дарування і роз`яснив про наслідки договору довічного утримання, і зазначив, що позивач наполягала на укладенні саме договору дарування, а не будь-якого іншого.
Вказувала, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що свідок ОСОБА_6 , яка є рідною дочкою позивача, повідомила у судовому засіданні, що позивач тривалий час готувалася до цієї події і мала на меті саме подарувати квартиру онуці. Вона також повідомила суду, що домовленості про те, що буде відповідач доглядати позивача не було. Свідок зазначила, що вона сама після смерті батька піклується матір`ю і допомагає їй у всьому.
Зазначала, що свідок ОСОБА_6 також повідомила, що позивач змінила свою думку щодо дарування вже по спливу року після укладення договору, і це сталося під впливом двох інших дочок, які ніколи не допомагали матері і почали її відвідувати. 
Посилалася на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що спірна квартира є також єдиним житлом для неї, оскільки вона на сьогодні проживає з двома малолітніми дітьми у квартирі, що належить її чоловіку, і наміру продавати або відчужувати спірну квартиру вона не має. 
         28 липня 2021 року від позивача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказувала на те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 є необґрунтованою, просила залишити її без задоволення. 
         В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи своєї апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 заперечували.
         Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, в задоволенні апеляційної скарги позивача просили відмовити.
         Відповідач ОСОБА_5 та його представник, який є також представником відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 підтримали, в задоволенні апеляційної скарги позивача просили відмовити.
         Треті особи: приватний нотаріус Кагарлицького районного нотаріального округу Руденко А.В. та приватний нотаріус Кагарлицького районного нотаріального округу Кулініченко М.Г. в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Направили на адресу апеляційного суду заяви, в яких просили розглядати справу у їх відсутність.
         Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності третіх осіб відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.
         Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з  наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору міни, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для їх задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, 02 липня 2019 року між ОСОБА_1 (сторона два) та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ,   ОСОБА_4 (сторона один) було укладено договір міни квартири на житловий будинок і земельну ділянку, який посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області           Руденком А.В., зареєстровано в реєстрі за №1313.
Відповідно до п.1.1 вказаного договору, за цим договором сторона один зобов`язується передати стороні два у власність належну їй на правах приватної власності квартиру, зазначену у п.1.2 цього договору, а сторона два взамін також зобов`язується передати стороні один у приватну власність житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами і земельну ділянку, що разом зазначені у п.1.3 цього договору. Міна проводиться без грошової доплати.
Згідно з п.1.2 стороні два від сторони один надходить двохкімнатна квартира АДРЕСА_2 .
У п.1.5вказаного договору сторони стверджують, що вони не обмежені управі укладати правочин, не визнані в установленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору міни.
У п.1.8 договору сторони зазначили, що відчужувані за цим договором квартира, житловий будинок і земельна ділянка кожнимз них оглянуто. Недоліків, які б перешкоджали використанню цих нерухомих об`єктів за цільовим призначенням, на момент огляду виявлено не було. Претензій до іншої сторони щодо якісних характеристик відчужуваних нерухомих об`єктів кожна зі сторін не мас. та стверджує, що технічна характеристика отриманих за цим договором нерухомих об`єктів відповідає переліку та даним, викладеним в їх технічній документації.
Відповідно до п.4.2.сторони підтверджують, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбачено ст.ст.234, 235 ЦК України.
Згідно умов вищевказаного договору позивач  обміняла житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, які розміщені за адресою:  АДРЕСА_1 ) на квартиру, яка розміщена за адресою:  АДРЕСА_2 .
Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним договору міни, позивач як на підставу недійсності вказаного договору посилалася на те, що оскаржуваний договір укладався нею під впливом тяжких обставин, а саме: вона на момент укладення договору міни тяжко хворіла, не могла обходитися без сторонньої допомоги, а тому для того, щоб її дочка та онука надавали їй допомогу не мала іншого виходу та вимушена була укласти договір міни. 
Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.
Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.
Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.
 За змістом ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.
Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи договору міни зокрема.
Ураховуючи викладене, договір міни може бути визнано недійсним на підставі статті 233 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
У п.п.2, 8 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, на момент вчинення правочину.
Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі №6-232цс15, від 06квітня 2016 року у справі №6-551цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-2766цс16.
Як було встановлено судом першої інстанції з показань сторін та як вбачається з умов оскаржуваного договору міни, приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Руденко А.В., в дотримання діючого законодавства України, у тому числі гл.4 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (зареєстрованого Міністерством юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595) перед посвідченням договору було встановлено повну цивільну дієздатність сторін за договором, у т.ч. встановлено і повну цивільну дієздатність позивача ОСОБА_1 , яка чітко усвідомлювала значення своїх дій і вільно керувала ними, розуміючи при цьому обставини, які мали для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, не перебувала при цьому у стані, який би перешкоджав їй усвідомлювати суті вчинюваних нею дій щодо укладення вказаного договору міни.
Керуючись гл.6 розділу І Порядку, до вчинення правочину приватним нотаріусом Кагарлицького нотаріального коругу Руденком А.В. було встановлено дійсні наміри сторін за договором міни, у т.ч. і дійсні наміри   ОСОБА_1 , як однієї зі сторін за цим же договором, і нотаріусом було  пересвідчено, що волевиявлення обох сторін договору міни, у т.ч. і волевиявлення позивача було вільним і відповідало власній волі кожного з них.
Як вбачається з умов договору міни, дійсними намірами сторін без будь-яких додаткових умов зі сторони кожної з них, було отримання в обмін на свій житловий нерухомий об`єкт інший житловий нерухомий об`єкт. Будь-яких інших умов договір міни не містить.
Позивач після укладення вказаного договору міни отримала у власність двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , і тому відповідно житла позбавлена не була.
Посилання позивача  ОСОБА_1 на те, що вона укладала вказаний договір міни не читаючи його, а лише підписала, спростовуються поясненнями сторін, які зазначали про те, що підготовленим нотаріусом проект договору міни   ОСОБА_1 особисто прочитала без будь-якої сторонньої допомоги в присутності нотаріуса та інших сторін по договору (відповідачів), після чого схвалила його зміст, і разом з іншими учасниками договору особисто його підписала.
З пояснень сторін по справі та показів свідка ОСОБА_8 , яка є рідною дочкою позивача судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 ще з початку 2016 року мала намір відчужити належний їй будинок (продати, обміняти на квартиру), оскільки остання в силу свого віку не могла утримувати будинок, а бажала проживати у квартирі, в якій би були всі зручності. 
Позивачем на підтвердження обставин того, що вона на момент укладення договору міни тяжко хворіла та не могла обходитись без сторонньої допомоги було надано виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 №1370, в якій містяться медичні записи.
Разом з тим, з вказаної виписки не вбачається, що станом на момент підписання договору міни - 02 липня 2019 року ОСОБА_1 мала тяжку хворобу та потребувала  необхідності в постійному сторонньому догляді.
Наявність у позивача, (яка станом на час укладення договору міни мала 79 років), таких хронічних захворювань як: гіпертонія, дистонія, аритмія не свідчить про наявність тяжкої хвороби, адже вказані хвороби є сукупними хворобами, які притаманні для осіб похилого віку, якою є позивач по справі.
Будь-яких інших належних доказів на підтвердження існування у        ОСОБА_1   тяжкої хворобина час укладення договору міни стороною позивача надано не було.
При цьому, як пояснила у судовому засіданні апеляційного суду          ОСОБА_1 вона три роки давала об`яви про продаж будинку, оскільки мала бажання продати будинок та земельну ділянку, які були передані по договору міни та грошові кошти розділити між трьома дочками, а сама пішла б жити до однієї з дочок.
Виходячи з вищевикладеного, судом першої інстанції було вірно встановлено, що при укладенні та посвідченні оспорюваного договору міни були дотримані вимоги чинного законодавства України, вказаний договір відповідав дійсній волі сторін та був направлений на обмін житлового будинку і земельної ділянки на квартиру.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про визнання недійсним договору міни, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що при укладенні оспорюваного договору вона перебувала під впливом тяжкої обставини, тоді як відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вона тяжко хворіла на момент укладання договору міни та не могла обходитись без сторонньої допомоги, а тому для того щоб її дочка та онука надавали їй допомогу, не мала іншого виходу та вимушена була укласти договір міни будинку на квартиру, колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач вчиняла дії на відчуження будинку та земельної ділянки тривалий час.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що факт того, що вона потребує сторонньої допомоги підтверджується актом Управління соціального захисту населення колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказаний акт датований 05 лютого 2021 року, а оспорюваний договір міни був укладений 02 липня 2019 року.
Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких порушень законодавства приватним нотаріусом Кулініченком М.Г. під час складання, посвідчення та реєстрації оспорюваного договору дарування не було, проте, існують інші об`єктивні обставини, (які не були відомі нотаріусу), в зв`язку з існуванням яких наявні правові підстави для задоволення вказаних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, 18 липня 2019 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Кагарлицького нотаріального округу                     Кулініченком М.Г., зареєстровано в реєстрі за №1096.
Відповідно до умов договору дарування, ОСОБА_1 подарувала, а її внучка ОСОБА_2 прийняла у дарунок квартиру АДРЕСА_2 .
В тексті договору дарування квартири №1096 від 18 липня 2019 року зазначено, що сторонам нотаріусом вголос роз'яснено приписи цивільного законодавства, що регулюють укладення договору дарування, та підстави визнання договору недійсним; договір прочитаний сторонам вголос та ними особисто; укладення договору не пов'язане із виконанням обдаровуваною будь яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника тепер або у майбутньому; своїми підписами на договорі сторони підтверджують, суть договору зрозуміла, укладення договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі, а також сторони підтверджують, що не позбавлені дієздатності, не перебувають під опікою та піклуванням, не страждають на хворобу, яка перешкоджала б усвідомити суть договору, вільно його прочитати чи почути прочитане, цей правочин вчинявся за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукали вчинити його на вкрай невигідних умовах, він не є фіктивним та удаваним.
Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору дарування,  ОСОБА_1 посилаючись на загальні підстави для визнання спірного договору недійсним (статті 203, 215 ЦК України) обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона не мала наміру дарувати будь-кому свою квартиру, яка є її єдиним житлом, і в якому вона постійно проживає, в тому числі і на даний час, вона лише хотіла, щоб її онука ОСОБА_2 здійснювала за нею належнитй догляд.
Зазначала, щоспірний договір дарування було укладено внаслідок помилки, а тому його слід визнати недійсними.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.ч.3, 5 ст.203 ЦК України, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків  сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Положеннями статей 229-233 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16.
Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Позивач ОСОБА_1 пояснювала, що до укладення договору дарування відповідачОСОБА_2 зазначала, що вона буде за нею доглядати, надавати посильну допомогу, проте, для цього вона повинна подарувати їй квартиру. Позивач вважала, що, укладаючи даний договір дарування, ОСОБА_2 з огляду на поняття вдячності буде доглядати за нею, вона повірила своїй онуці, адже це онука, яка їй допомагала. Проте, в подальшому, після договору дарування, онука перестала надавати їй допомогу, а тому вона бажає повернутися в свій будинок, віддавши квартиру відповідачам.
Судом першої інстанції з пояснень відповідача ОСОБА_2 встановлено, що після укладення договору дарування відносини між нею та ОСОБА_1 погіршилися, що призвело до того, що ОСОБА_2 з лютого 2020 року перестала відвідувати бабусю та перестала надавати їй будь-яку посильну допомогу. З матеріалів справи вбачається, що після укладення договору дарування відповідач ОСОБА_2  не стала проживати у належній їй квартирі. У квартирі на постійній основі проживає та зареєстрована позивач.
Оцінюючи наявні у справі докази, з огляду на правову природу оскаржуваного правочину - договору дарування, беручи до уваги вік позивача, те, що остання після укладення договору розраховувала на догляд за нею, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування на підставі ст.229 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення вимог про визнання договору дарування недійсним та відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору міни недійсним є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021 року.
 
Головуючий:
 
         Судді: