Ухвала
Іменем України 
15 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 551/749/18
провадження № 51-4931 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 24 травня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2021 року, 
встановив:
Вироком Шишацького районного суду Полтавської області від 24 травня 2019 року 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Супруновка Полтавського району Полтавської області, фактично проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,останній раз – 07 лютого  2019 року вироком Шишацького районного суду Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ч. ч. 1, 2 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.
засуджено за:
- ст. 395 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців;      
- ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді  позбавлення волі строком на 2 роки; 
- ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді  позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів,  ОСОБА_5 до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шишацького районного суду Полтавської області від 07 лютого 2019 року, та призначено остаточне покарання у виді  позбавлення волі строком на 4 роки             6 місяців.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2021 року вирок районного суду залишено без зміни. 
Згідно з вироком, до ОСОБА_5 ухвалою Шишацького районного суду Полтавської області від 14 лютого 2018 року, яка набрала законної сили 22 лютого 2018 року, встановлено   адміністративний   нагляд строком на один рік та ряд обмежень, зокрема, заборонено виходити з будинку, в якому він проживає з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. У період часу з 02 по 26 липня 2018 року, діючи з прямим умислом, ОСОБА_5 самовільно залишив місце свого проживання, та без відповідного дозволу працівників поліції виїхав за межі населеного пункту в с. Хвощове Шишацького району Полтавської області.
Окрім цього, 06 липня 2018 року, близько 21 години, ОСОБА_5 , перебуваючи у стані   алкогольного сп`яніння в приміщені кафе «Погрібок», що на вул. Кирила Осьмака, 65 у сел. Шишаки Полтавської області, повторно, шляхом вільного доступу, викрав у потерпілого ОСОБА_6 майно на загальну суму 1 258 грн. 31 коп.
02 грудня   2018 року, близько 06 години ОСОБА_5 , діючи з корисливих мотивів,  проник на територію подвір`я домогосподарства потерпілої ОСОБА_7 , яке знаходиться на  АДРЕСА_2 і, звідки, таємно, повторно викрав майно потерпілої на загальну суму 343 грн. 33   коп.
У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5  просить змінити судові рішення в частині призначеного покарання, та призначити ОСОБА_5 остаточне покарання за ч. 4 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців. Посилається на незаконність  судових рішень через неправильне застосування норм кримінального процесуального закону судами у зв?язку із відсутністю в діях засудженогоОСОБА_5 складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України, що, на її думку, призвело до ухвалення несправедливо суворого покарання. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_5 не заволодівав речами потерпілого ОСОБА_6 . Крім того, вказує, що засуджений не викрадав майно потерпілої ОСОБА_7 , а знайшов його у покинутому домогосподарстві. Крім того, вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є явно суворим, оскільки засуджений щиро кається, вибачився перед потерпілими, які не наполягали на суворій мірі покарання, та намагався примиритися з ними.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги захисника, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.  
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у самовільному залишенні ним місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду та про кваліфікацію його дій за ст. 395 КК України, та покарання, яке призначено йому за вчинення зазначеного злочину, в касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Стосовно доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що в діях засудженогоОСОБА_5 відсутній склад інкримінованих йому судом першої інстанції кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст.  185 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Як убачається із копій судових рішень, висновки суду про винуватість засудженого ОСОБА_5  у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3               ст. 185 КК України за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах. Вирок суду в цій частині відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та вмотивованим.
Із копій судових рішень слідує, що, визнаючи ОСОБА_5 винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за епізодом   крадіжки   майна у потерпілого ОСОБА_6 , суд обґрунтовано послався у вирокуна: - показання винного   ОСОБА_5 , який сам визнав факт вчинення ним таємного викрадення майна у потерпілого ОСОБА_6 ; показання вказаного потерпілого, з яких вбачається, що він з ОСОБА_5 вживав алкогольні напої, після чого заснув та у подальшому виявив відсутність особистих речей; показання свідків  ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які зазначали, що влітку 2018 року ОСОБА_5 пропонував придбати  у нього викрадене у потерпілого майно, а також  на інші докази у кримінальному провадженні.
Також, як убачається із копій судових рішень, засуджений ОСОБА_5 не визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3                 ст. 185 КК України. Проте суд, визнаючи ОСОБА_5 винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення по епізоду крадіжки   майна у  потерпілої ОСОБА_7 , обґрунтовано поклав в основу вироку показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ; дані, що містяться у протоколах огляду місця події та слідчого експерименту, у якому ОСОБА_5 сам показав, як проник до домогосподарства потерпілої ОСОБА_7 , яке не є занедбаним, а також  на інші докази у кримінальному провадженні.
Тому твердження захисника про те, що ОСОБА_5 не заволодівав речами потерпілого ОСОБА_6  та не вчиняв  крадіжку майна потерпілої  ОСОБА_7 є необгрунтованними. Так, судами при оцінці достовірності показань свідків  істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлених фактичних обставин кримінального провадження та ролі засудженого при вчиненні кримінальних правопорушень встановлено не було. 
При цьому суд критично віднісся до твердження засудженого ОСОБА_5 щодо непричетності його до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого                   ч. 3 ст. 185 КК України, та розцінив його позицію як спосіб уникнути від відповідальності, врахувавши те, що 18 лютого 2019 року, засуджений, надаючи вільні пояснення у судовому засіданні, у присутності захисника, беззаперечно визнав вину у вчиненні крадіжки майна з території   домогосподарства потерпілої ОСОБА_7 , деталізуючи, при цьому, мету, мотив та спосіб вчинення протиправних  дій.
Таким чином, зі змісту вироку районного суду вбачається, що суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення кримінальних правопорушень, їх наслідки.
У вироку суду відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 , досліджених та оцінених із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
Дії засудженого ОСОБА_5 за ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України суд кваліфікував правильно.
При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про суворість призначеного  ОСОБА_5 покарання, то вони також є необгрунтованними.
При призначенні  ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України  врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до вимог ст. 12 КК України класифікується як тяжке, дані про його особу, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнав щире каяття та повне визнання вини за   вчинення злочину, передбаченого ст. 395 КК України. Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченому, суд визнав рецидив злочину, вчинення злочинів у стані   алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку.
На підставі цих даних в їх сукупності та взаємозв`язку, конкретних обставин кримінального правопорушеннята усіх обставин, що характеризують особу ОСОБА_5 , а саме, того, що він неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, при цьому знову вчинив ряд умисних,   корисливих   кримінальних правопорушень, що свідчить   про його   небажання стати на   шлях виправлення, за місцем проживання характеризується посередньо, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення винному покарання у мінімальних межах санкцій ч. ч. 2, 3 ст. 185, ст. 395 КК України, з реальним його відбуванням за кожен   злочин окремо, визначивши остаточне покарання відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, з чим погоджується і колегія суддів.
Зважаючи на зазначене, покарання засудженому ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника, в тому числі і тим, на які вона посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано залишив їх без задоволення.
Враховуючи вищенаведене, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містять переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог  п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 24 травня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3