Справа № 457/1501/20                                Головуючий у 1 інстанції: Грицьків В.Т. 
Провадження № 22-ц/811/1363/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Симець В.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2021 року, - 

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01 вересня 2017 року відповідач позичила у неї кошти в сумі 30 000 грн. строком на 4 місяці та зобов`язалася їх повернути до 01 січня 2018 року, однак кошти не повернула. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів в розмірі 30 000 грн., відповідач написала письмову розписку із зобов`язанням повернути кошти, яка за своєю суттю є документом, що видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником суми позики. Зазначає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 несплачену суму боргу за договором позики в розмірі 30 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.
Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 30 000 грн. за договором позики від 01 вересня 2017 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 840,80 грн. судового збору.
Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що відповідач заперечує факт отримання будь-яких коштів та наявність грошових зобов`язань перед позивачем. Зазначає, що документ, долучений до матеріалів справи, не містить даних, що це розписка, не містить відомостей, що в момент його написання кошти фактично отримано саме відповідачем, не зазначено дату розписки, неможливо ідентифікувати сторін правочину, так як не вказані паспортні дані та ідентифікаційний код. Крім того, з документа вбачається, що фраза «з 01.09.2017 року» дописана іншою особою, оскільки почерк відрізняється від того, яким написано сам документ. Вважає, що необхідно витребувати оригінал розписки та призначити у справі експертизу для встановлення реальної природи правовідносин між сторонами та факту укладення договору позики. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 94-95) та довідками про доставку SMS-повідомлень (а.с. 91-93), тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
22 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи, мотивуючи клопотання перебуванням на стаціонарному лікуванні в медичному закладі.
Враховуючи, що до клопотання не долучено належних доказів на підтвердження вказаних в ньому обставин, колегія суддів приходить до висновку, що таке не підлягає до задоволення.
До апеляційної скарги додано клопотання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про призначення судово-почеркознавчої експертизи, проведення якої просить доручити Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. Клопотання мотивує тим, що ОСОБА_1 стверджує, що не писала боргової розписки та заперечує факт отримання коштів, а тому необхідно з`ясувати, чи написано розписку, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 чи іншою особою, а також, коли вчинено підпис на розписці.
Перевіривши доводи клопотання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про призначення судово-почеркознавчої експертизи, колегія суддів приходить до висновку, що таке не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи відповідачем та її представником не заявлялося, доказів неможливості подання такого клопотання в суді першої інстанції представником відповідача суду апеляційної інстанції не надано.
Частиною 3 ст. 83 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Разом з тим, подаючи відзив на позовну заяву, представник  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , не долучала до відзиву клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи із зазначенням питань, які слід поставити на вирішення експертам, відтак не реалізувала своє право на подання доказів на обгрунтування своїх заперечень щодо задоволення позовних вимог. 
Крім того, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи боргової розписки, долучене до апеляційної скарги, на думку колегії суддів є немотивованим та необґрунтованим.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки текст постанови складено 04 листопада 2021 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 25 жовтня 2021 року, датою ухвалення постанови є саме 04 листопада 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позов  ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1  позичила у  ОСОБА_3 30 000 грн., що підтверджується борговою розпискою, яка за своєю природою є борговим документом, що засвідчує факт укладення договору позики, передачі коштів, які ОСОБА_1  не повернула, договір позики не оспорювала, в тому числі і за його безгрошовістю, презумпцію правомірності укладеного договору у встановленому порядку не спростувала, відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 30 000 грн. за договором позики. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладенні договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.
За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967 цс15.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 757/21587/16-ц, та у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18.
З долученого до позовної заяви документу, датованого 01.09.2017 року, зі змісту якого суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що це боргова розписка, вбачається, що ОСОБА_1 позичила в ОСОБА_3 кошти в розмірі 30 000 грн. терміном на чотири місяці, починаючи з 01 вересня 2017 року.
Суд першої інстанції встановив, що боргова розписка від 01 вересня 2017 року написана ОСОБА_1 та нею підписана, містить інформацію про позику у ОСОБА_3 30 000 грн. із зобов`язанням їх повернути протягом чотирьох місяців, починаючи з 01 вересня 2017 року, оригінал розписки знаходиться в позивача, а до матеріалів справи долучена її копія.
ОСОБА_1 , її представник, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не спростували належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції про написання та підписання ОСОБА_1 боргової розписки.
Заперечуючи щодо написання ОСОБА_1 боргової розписки, вони не зверталася до суду першої інстанції з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи боргової розписки для з`ясування питання написання та підписання боргової розписки ОСОБА_1 , у відзиві на позов представник ОСОБА_1 зазначила лише про те, що «позивачем не надано доказів, що саме відповідач написала цю розписку, так як відсутні будь-які ідентифікуючі дані та не проведено почеркознавчу експертизу для доведення обґрунтованості позову».
Слід зазначити і те, що клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до відзиву на позов, не долучала.
Частиною 2 ст. 545 ЦК України передбачено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ОСОБА_3 частково чи повністю коштів за борговою розпискою від 01 вересня 2017 року, а наявність у ОСОБА_3 оригіналу розписки свідчить про те, що позичені відповідачкою грошові кошти їй не повернуті.
Враховуючи те, що оригінал боргової розписки від 01 вересня 2017 року знаходиться у позивача, боржнику такий не повернуто, в матеріалах справи відсутні будь-які розписки ОСОБА_3 , як позикодавця, про повернення їй боргу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між сторонами укладено договір позики, умови якого не виконані позичальником, в тому числі відсутні докази і про часткове повернення коштів, що є підставою для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 30 000 грн. боргу за договором позики.
Доводи апеляційної скарги про те, що боргова розписка не відповідає вимогам, що пред`являються до договору позики, визначеним ст. 1046 ЦК України, відтак не є належним та допустимим доказом, не заслуговують на увагу, оскільки в ній зазначена сума, яка передається в борг, строк, протягом якого кошти мають бути повернуті позикодавцю та підтверджується факт отримання коштів ОСОБА_1 . 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2021 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 04.11.2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк