ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" жовтня 2021 р.                            Справа№ 910/7945/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Зубець  Л.П. 
          Євсікова О.О. 
 
Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон"
на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021
у справі №910/7945/21 (суддя Бондарчук В.В.)
позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування""
до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон"
про стягнення 38    544,16 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування"" (далі - ПрАТ "СК "Арсенал Страхування""/позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон"" (далі - ПрАТ "СК "Еталон""/відповідач) про стягнення 38  544,16 грн страхового відшкодування.

Позов мотивовано виплатою потерпілій особі страхового відшкодування згідно договору добровільного страхування наземного транспорту №265/19-Т/С від 08.08.2019, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Матеріально правовою підставою позову позивач обрав   статті 27 Закону України "Про страхування"  та статті  1166, 1188,   1191 Цивільного кодексу України.  
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/7945/21 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"" задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон"" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"" суму страхового відшкодування у розмірі 38    544 грн 16 коп., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3  000 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі                          2  270  грн 00 коп.

Суд виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог у заявленій сумі. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Еталон" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду  Київської області від 19.07.2021 у справі №910/7945/21 скасувати  та ухвалити нове рішення яким у позові відмовити.  

В обґрунтування вимог апеляційної скарги  скаржник посилається    на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи,    неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник вважає, що позивачем не реалізовано його право на звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, тому позовні вимоги є передчасними. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційну скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване. Зазначає, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1    статті 37 цього Закону     щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Зубець   Л.П.,                  Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від  20.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/7945/21. Повідомлено учасників справи про здійснення розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/7945/21 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 20.09.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до  20.09.2021.
Частиною 1  статті 12 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3  статті 12 ГПК України).
У відповідності до ч. 3   ст. 270 ГПК України,   розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього   Кодексу.
Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на   рішення господарського суду у справах з ціною позову не менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.   
З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5  статті 12 ГПК України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також те, що предметом позову у цій справі є вимога стягнення 38  544,16 грн, колегія суддів вирішила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 247 ГПК України.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України   розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Виходячи із зазначених правових норм, перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України   та ч. 1   ст. 74 ГПК України    визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі - без змін, виходячи з наступного. 
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
08.08.2019 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Арсенал Страхування"" та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №265/19-Т/С, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом "Suzuki SX4" номерний знак НОМЕР_1 . Строк дії договору: з 08.08.2019 до 08.08.2020.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.03.2020 о 08 год. 53 хв. в м. Суми по вул. Степана Бандери, біля АЗС WOG водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом "ВАЗ 21013", номерний знак НОМЕР_2 , не вибрав безпечної швидкості у русі та не витримав безпечної дистанції здійснив зіткнення з транспортним засобом "Suzuki SX4", номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 

Вина особи,  встановлена у судовому порядку. Так, Ковпаківський районний суд міста Суми постановою від 20.03.2020 визнав ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.  

Як вбачається з матеріалів справи, згідно звіту № 1-05 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 04.03.2020, виконаного Суб`єктом підприємницької діяльності ФОП Маровим В.Ю., вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Suzuki SX4", номерний знак НОМЕР_1 , склала 41 161,24 грн.

Відповідно до рахунку на оплату ТзОВ "Автопроект-С" №222 від 10.03.2020 вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "Suzuki SX4", номерний знак НОМЕР_1 , становить 41    144,16 грн.

09.04.2020 позивачем складено страховий акт № 006.01195220-1, згідно якого розмір суми страхового відшкодування становить 41 144,16 грн.
Відповідно до страхового акту, позивачем перераховано на користь ТзОВ "Автопроект-С" страхове відшкодування у розмірі 41 144,16 грн, що підтверджується платіжним дорученням №    19447256 від 10.04.2020.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ПрАТ "СК "Арсенал Страхування"" зазначає, що внаслідок виплати страхового відшкодування страхувальнику пошкодженого автомобіля "Suzuki SX4" номерний знак НОМЕР_1 , позивач відповідно до ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" набув право зворотної вимоги до осіб, відповідальних за завдану шкоду. 

Цивільно-правова відповідальність за шкоду перед третіми особами, завдану внаслідок експлуатації транспортного засобу "ВАЗ 21013", номерний знак НОМЕР_2 , застрахована у ПрАТ "СК "Еталон"" за полісом №АО/002347062 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхова сума за шкоду майну становить 130    000,00 грн., франшиза - 2 600,00 грн).

З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2020 позивач звернувся до відповідача з претензією № 0290520-59902/к від 29.05.2020 про виплату страхового відшкодування в сумі 41  144,16 грн.

Проте, відповідачем страхове відшкодування на користь позивача не сплачено.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення заявлених позивачем сум.
На момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність водія, за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації автомобіля "ВАЗ 21013", номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована у ПрАТ "СК "Еталон"" за полісом                  № АО/002347062.

Згідно ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як встановлено судом, вартість страхового відшкодування автомобіля "Suzuki SX4", номерний знак НОМЕР_1 , сплачено ПрАТ "СК "Арсенал Страхування"" на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №265/19-Т/С від 08.08.2019 та страхового акту № 006.01195220-1 від 09.04.2020.

Згідно зі ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. 

Тож, з огляду на те, що позивач виплатив страхове відшкодування застрахованого автомобіля "Suzuki SX4", номерний знак НОМЕР_1 , у нього виникло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяну шкоду, тобто, у даному випадку ПрАТ "СК "Еталон"".

За таких обставин, у зв`язку із настанням страхового випадку - пошкодженням ОСОБА_2 автомобіля "Suzuki SX4", номерний знак НОМЕР_1 , у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надіслав відповідачу претензію від 29.05.2020 про виплату страхового відшкодування на суму 41  144,16 грн, проте ця претензія відповідачем не задоволена.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. 76, ст. 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, враховуючи встановлене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 38  544,16 грн (за вирахуванням франшизи).

У доводах апеляційного оскарження підставою скасування судового рішення відповідач називає те, що позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації, тому позовні вимоги є передчасними, а строк виконання зобов`язання зі сплати страхового відшкодування не настав. При цьому за доводами апеляційної скарги відповідач не заперечував розміру страхового відшкодування, а вказував виключно на передчасність цих вимог. 

Беручи до уваги неодноразові висновки Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважає помилковими посилання скаржника про те, що настання строку здійснення відповідачем виплати страхового відшкодування за договором (полісом) обумовлене виключно закінченням дев`яностоденного строку з дня отримання ним заяви про страхове відшкодування та документів, визначених статтею 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", тому позов подано передчасно, що слугує підставою відмови у позові. 

При цьому колегія суддів зазначає наступне. 
У пункті 35.1  статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"  передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених  статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
За змістом пункту 36.2  статті 36 вказаного Закону  страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у  статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями  32  та/або  37  цього  Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Отже, процедура отримання страхового відшкодування в порядку, передбаченому  Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"    детально регламентована на законодавчому рівні та передбачає вчинення потерпілим і страховиком ряду взаємних, послідовних, кореспондуючих одне одному юридично значимих дій.
До числа юридично значимих дій потерпілого (іншої особи, яка має відповідне право), необхідних для отримання страхового відшкодування, належить, у тому числі, подання страховику заяви про страхове відшкодування.
Однак, при цьому колегія суддів вважає подання відповідної заяви, як підстави для виплати страхового відшкодування не заперечує права потерпілого звернутися за судовим захистом у разі ігнорування страховиком такої заяви, незгоди із розміром визначеної страхової виплати чи із рішенням страховика про відмову у страховому відшкодуванні.
Частиною 4  ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6    ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №465/4621/16-к зазначено, що законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому.
Перша з них - передбачена  статтею 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а саме, шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика (МТСБУ) за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування. Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до    страховика (МТСБУ) про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1. статті 36 Закону рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
У вказаній постанові судом    також зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1  статті 37 цього Закону   щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків (впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди) як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у  Законі України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"  прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору, не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Підставою вказаних правових висновків Великої Палати Верховного Суду є твердження того, що виникнення права на отримання страхового відшкодування пов`язується не з поданням потерпілим (іншою особою, що має відповідне право) заяви про таке відшкодування, а саме, з настанням страхового випадку, що має наслідком виникнення у страховика обов`язку з регламентної виплати в силу закону та на підставі відповідного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності його страхувальника, а за відсутності такого договору та у визначених законом випадках - виникнення цього обов`язку у МТСБУ.
Такий підхід (виникнення права на страхове відшкодування з моменту страхового випадку, а не з моменту звернення до страховика із відповідною заявою) і передбачає за можливе захист права щодо отримання регламентної виплати (страхового відшкодування) шляхом звернення потерпілого (іншої особи, що має відповідне право) до суду.
За результатом дослідження судової практики щодо розгляду даної категорії спорів, судом встановлено, що колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи ухвалою від 03.07.2019 справу №465/4287/15 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вважала, зокрема, за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі  № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19). При цьому, правовою проблемою визначено питання  щодо права кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань, виключно після подання до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування).
Однак, переглянувши справу № 465/4287/15 в касаційному порядку, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 підтримала власний правовий висновок (викладений у постанові від 19.06.2019 у справі                             № 465/4621/16-к) щодо порядку отримання потерпілим страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, визначивши, що «попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених   законом, до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування в межах річного строку».
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у  Законі № 1961-IV     прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Вказане свідчить про сталу правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо визначення порядку отримання потерпілим страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також судового тлумачення норм  Закону № 1961-IV, зокрема щодо відсутності обов`язку звернення потерпілого із відповідною заявою до страховика та наявності альтернативного способу захисту порушених прав шляхом звернення до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
На переконання колегії суддів, підставою вказаних правових висновків Великої Палати Верховного Суду є твердження того, що виникнення права на отримання страхового відшкодування пов`язується не з поданням потерпілим (іншою особою, що має відповідне право) заяви про таке відшкодування, а саме з настанням страхового випадку, що має наслідком виникнення у страховика обов`язку з регламентної виплати в силу  закону  та на підставі   відповідного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності                 його страхувальника, а за відсутності такого договору та у визначених  законом  випадках - виникнення цього обов`язку у МТСБУ.
Такий підхід (виникнення права на страхове відшкодування з моменту страхового випадку, а не з моменту звернення до страховика із відповідною заявою) і передбачає за можливе захист права щодо отримання регламентної виплати (страхового відшкодування) шляхом звернення потерпілого (іншої особи, що має відповідне право) до суду.
Отже, колегія суддів зазначає, що подання відповідної заяви, як підстави для виплати страхового відшкодування не заперечує права потерпілого звернутися за судовим захистом, з огляду на що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач передчасно звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача вказаної суми.
Враховуючи наведене вище, а також висновки Великої Палати Верховного Суду  у постановах від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15 та від 19.06.2019 у справі №465/4621/16-к (щодо альтернативного порядку отримання потерпілим страхового відшкодування шляхом звернення із відповідною вимогою до суду), колегія суддів у цій справі дійшла висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування і порушення    судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження під час її розгляду.
Відповідно до  статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини"  суди застосовують при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Пунктом першим  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Колегія суддів враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини щодо тлумачення Конвенції.
Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зважаючи на викладене, відсутні підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, і відповідачем не надано доказів сплати вказаного страхового відшкодування, як після подання позову, так і в ході апеляційного перегляду цієї справи. 
Щодо посилання скаржника як на судову практику необхідну до застосування до спірних правовідносин на постанови Північного апеляційного господарського суду, зокрема у справах №910/4816/19, №910/17324/19, №910/3521/20 колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Окрім викладеного вище, суд апеляційної інстанції, при розгляді вказаної справи також враховує правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 12.02.2021 у справі № 910/6013/20. 
Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Водночас, зазначаючи про порушення судом норм процесуального та матеріального права, скаржник вдається до заперечення обставин, установлених судом першої інстанції під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої цим судом оцінки доказів у справі.
Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції    зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",             no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.
Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують     висновків суду першої інстанції.
Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").
Процесуальні права сторін    при розгляді справи судом першої інстанції не порушено.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.  

За змістом ч. 1, 3 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Зі змісту позовної заяви вбачається попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу позивача у розмірі 10    000,00 грн.

Статтею 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення    відповідних витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано: договір про надання правової допомоги №110119 від 11.01.2019, укладений між адвокатом Даниловим Анатолієм Григоровичем та ПрАТ "СК "Арсенал Страхування"", рахунок № 910/7945/21, відповідно до якого вартість наданих послуг складає 3    000,00 грн, акт виконаних робіт №910/7945/21 від 26.05.2021, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 3    000,00 грн та платіжне доручення № 28557760 від 27.05.2021 на суму 3    000,00 грн  

Зважаючи на викладене, врховуючи подані позивачем докази понесення витрат на професійну правничу допомогу в межах даної справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 

          Доводів чи доказів які б слугували підставою скасування судового рішення в цій частині скаржником не наведено. 
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Нормою  ст. 276 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судові витрати.
Розподіл судових витрат, зокрема судового збору, здійснюється у відповідності до  ст. 129 ГПК України  та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на    скаржника.
Керуючись Главою  1  Розділу  IV  Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
                                                                              ПОСТАНОВИВ:
          1.    Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
          2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/7945/21 залишити без змін.                    
          3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути    оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.  ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
                    Повний текст постанови суду складено та підписано - 19.10.2021. 

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                Л.П. Зубець

                                                                                О.О. Євсіков