УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №282/98/21 Головуючий у 1-й інст. Гуцал П. І. 
Категорія 91 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Трояновської Г.С.,
за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №282/98/21 за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа: Любарський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), про оголошення фізичної особи померлою
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Гуцала П.І. у смт.Любарі,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1  звернулася до суду із заявою, у якій просила оголосити  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Громада Любарського району Житомирської області, померлим. Заяву обґрунтовувала тим, що на початку вересня місяця 2016 року її рідний брат  ОСОБА_2 покинув місце проживання:  АДРЕСА_1 , та до цього часу не повернувся. Пошуки брата позитивного наслідку не принесли та вжитими заходами розшуку місце його перебування встановити не вдалося, а тому вона звернулась із заявою до відділу поліції, на основі якої було 11 січня 2020 року відкрите кримінальне провадження №12020060210000008 за ст.115 КК України (умисне вбивство). Відомостей про місце перебування брата немає впродовж останніх чотирьох років (про себе не повідомляв, за місцем проживання не з`являвся), що дає підстави вважати, що його немає в живих (велика вірогідність його смерті). Оголошення ОСОБА_2 померлим необхідне для оформлення спадщини після смерті батьків, оскільки брат також є спадкоємцем першої черги та на момент смерті матері ОСОБА_3 проживав із нею та фактично прийняв спадщину, що відкрилася після смерті матері.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року в задоволенні заяви про оголошення фізичної особи померлою відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, заявниця ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення її заяви. Доводи апеляційної скарги ґрунтує на тому, що оголошення брата померлим необхідно для вирішення спадкових прав та у її заяві зазначені обставини, що підтверджують безвісну відсутність ОСОБА_2 в місці його постійного проживання впродовж більше трьох років. Нею до заяви додано довідку органу місцевого самоврядування про відсутність брата за місцем проживання на протязі чотирьох років, а також витяг із ЄРДР про кримінальне правопорушення, відповідно до якого здійснюється розслідування за умисне вбивство, також заявлено клопотання про допит в якості свідка рідного брата зниклого - ОСОБА_4 . Вважає, що нею все виконано у повній відповідності до закону. Натомість суд, в порушення вимог ст.307 ЦПК України, до початку розгляду справи не вчинив жодної дії щодо встановлення факту наявності чи відсутності ОСОБА_2 за місцем його постійного проживання на протязі останніх трьох років. Також суд, в порушення положень ст.308 ЦПК України, не викликав та не допитав осіб, яких суд за власної ініціативи визнав би за необхідне допитати. Суд не викликав з власної ініціативи представника Стрижівського старостинського округу та не допитав із приводу підстав видачі довідки про відсутність брата на протязі чотирьох років, хоча віднісся до неї критично. Крім того, в рамках кримінального провадження про умисне вбивство не здобуто впродовж півтора року даних про місце перебування ОСОБА_2 . Не надано судом й оцінки показанням свідка ОСОБА_4 . Також суд обчислив строк не з моменту відсутності брата в місці його постійного проживання, а з моменту звернення її з заявою про правоохоронних органів, що не відповідає положенням ст.46 ЦК України. При розгляді справи суд не послався на ст.ст.307,308 ЦПК України, а керувався нормою ст.309 ЦПК України, яка регулює дії суду в разі появи фізичної особи, яку було оголошено померлою. Інститут оголошення особи померлою передбачає, що суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина, коли немає доказів про факт його смерті. 

Відзиву на апеляційну скаргу від заінтересованої особи не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя ст.360 ЦПК України).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з підстав, зазначених у ній.

Представник Любарського районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) в судове засідання не з`явився. Судова повістка направлена заінтересованій особі на електронну адресу юридичної особи. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За таких обставин, неявка представника заінтересованої особи не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в повному обсязі відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.

Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи.

Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.

Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина.

Тобто, особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення фізичної особи померлою ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи (правова презумпція).

При розгляді справ вказаної категорії судам слід, крім іншого, з`ясовувати, чи може бути відсутність особи умисною, тобто чи не переховується вона від правоохоронних органів з метою уникнення юридичної відповідальності. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року в справі № 226/3053/18.

Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою. Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 461/424/15-ц.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що заявниця є рідною сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований в с.Громада (а.с.9,26-27,35-38).

Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 січня 2019 року №49/02-31, винесеної приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального округу Житомирської області Соляр В.М., слідує, що з метою отримання свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на земельні ділянки, що розташовані на території Громадської сільської ради Любарського району Житомирської області, звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.30).

Постановою нотаріуса встановлено, що 03 липня 2017 року заведено спадкову справу №193/2017 щодо майна померлої ОСОБА_3 . Спадкодавець постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 та була зареєстрована на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спадкоємцем померлої є її син ОСОБА_2 , який спадщину прийняв, оскільки на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем.

Приватний нотаріус відмовив заявниці та її брату ОСОБА_4 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельні ділянки площами 2,0338 га та 1,8160 га, з цільове призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номери яких відповідно 1823183300:02:002:0002 та 1823183300:02:002:0001, що розташовані на території Громадської сільської ради Любарського району Житомирської області на тій підставі, що не подані документи, що підтверджують право померлої на вищевказані земельні ділянки.

Отже, заявниця не довела мету, для якої вона просить визнати свого брата померлим (зазначала у заяві: необхідно для оформлення спадщини після смерті батьків). Згідно з положеннями Книги Шостої ЦК України «Спадкове право» у ОСОБА_1 відсутні перешкоди для оформлення спадщини після смерті матері через ОСОБА_2 , який спадщину прийняв (у постанові приватний нотаріус однозначно встановив, що на час відкриття спадщини ОСОБА_2 проживав із спадкодавцем). Коло спадкоємців з`ясовано. Істиною причиною для відмови у видачі свідоцтв про на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на земельні ділянки, що розташовані на території Громадської сільської ради Любарського району Житомирської області, як зазначено у відмовній постанові приватного нотаріуса, - не надання документів, які б підтверджували право матері заявниці на земельні ділянки площами 2,0338 га та 1,8160 га, з цільове призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номери яких відповідно 1823183300:02:002:0002 та 1823183300:02:002:0001. Насправді оформленню спадщини на вищевказані земельні ділянки перешкодила недоведеність входження їх до складу спадщини, що відкрилася після смерті матері заявниці, а не обставина безвісної відсутності ОСОБА_2 за постійним місцем його проживання. Лише у разі підтвердження входження спірних земельних ділянок до складу спадкового майна, що належало матері заявниці на момент відкриття спадщини, поставало б питання розміру частки у спадщині.

Також відсутні безумовні докази щодо місця постійного проживання ОСОБА_2 . Так, у заяві ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 покинув місце проживання: АДРЕСА_1 . Із ксерокопії паспорта слідує, що останній зареєстрований у селі Громада. Під час судового засідання у суді першої інстанції заявниця ствердила, що брат проживав із мамою у с. Гомада, а коли у 2009 році згорів будинок, то мати переїхала проживати до неї. Заявниця проживає у с.Глезне Любарського району Житомирської області, але у відмовній постанові приватного нотаріуса на підставі матеріалів спадкової справи встановлено, що мати заявниці проживала в селі Горопаї Любарського району Житомирської області та була зареєстрована на день своєї смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, заходи щодо одержання відомостей про місце перебування ОСОБА_2 почали здійснюватися не раніше 11 січня 2020 року, коли було порушено кримінальне провадження, оскільки лише 10 січня 2020 року до поліції надійшла заява від заявниці про те, що на початку вересня місяця 2016 року її брат покинув місце проживання та невідомо де він знаходиться. Відсутні відомості про оголошення правоохоронними органами зниклого у розшук до 2020 року. Своєчасність та повнота вчинення поліцією дій у кримінальному провадженні не була предметом окремого оскарження з боку заявниці. У даній цивільній справі не може бути проаналізована правомірність дій правоохоронного органу щодо ефективного проведення досудового розслідування за ч.1 ст.115 КК України.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що начебто суд першої інстанції рахував час зникнення ОСОБА_2 із часу відкриття кримінального провадження грунтуються на маніпуляції та спотворенні висновків суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про оголошення її рідного брата – ОСОБА_2 померлим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявницею не надано належних чи допустимих доказів для встановлення обставин, на підставі яких можливо б було зробити вірогідне припущення про смерть ОСОБА_2 , оскільки у поясненнях ОСОБА_1 та показаннях свідка ОСОБА_4 констатовано лише факт відсутності брата та відомостей про місце його перебування з вересня 2016 року, що жодним чином не доводить можливості припущення про його смерть, при тому, що цими ж поясненнями і показаннями, а також іншими доказами доводиться, що хата, у якій проживав ОСОБА_2 , згоріла у 2009 році, іншого житла останній не набув та останнім часом (вересень 2016 року) проживав у сусіди. Сестра та брат життям ОСОБА_2 не переймалися. На ґрунті зловживання алкоголем ОСОБА_2 залишив тимчасовий прихисток та, як зазначено у довідці Стрижівського старостинського округу (м.Громада) Любарської селищної ради від 16 лютого 2021 року №118, останні чотири роки за місцем проживання не з`являється та не надає неякої звістки. Із огляду на вищевикладене, відсутність відомостей про місце перебування ОСОБА_2 впродовж більше трьох років саме по собі не може бути підставою для оголошення його померлим, оскільки відсутні докази, які б давали можливість зробити вірогідне припущення про його смерть, а правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Саме у контексті правих наслідків оголошення фізичної особи померлою суд першої інстанції послався на положення ст.309 ЦПК України. Відсутність же прямого посилання на положення ст.ст.307,308 ЦПК України не є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, приймаючи до уваги ту обставину, що справа по суті вирішена правильно.

Решта доводів апеляційної скарги грунтується на переоцінці доказів, яким суду першої інстанції надав оцінку у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не змінюють висновків суду першої інстанції. Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, яке за положеннями ст.375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Любарського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: