ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/13176/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 листопада 2021 року                                                                                    м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому, просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, що полягає у припиненні виплати його пенсії за віком з 01.07.2016 по 31.10.2018 та з 01.05.2019 по 31.10.2019;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, що полягає у відмові виплати йому заборгованої пенсії за віком з 01.07.2016 по 31.10.2018 та з 01.05.2019 по 31.10.2019;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити йому в повному обсязі заборговану, з 01.07.2016 по 31.10.2018 та з 01.05.2019 по 31.10.2019, пенсію за віком з врахуванням всіх належних перерахунків за цей період негайно після проголошення судового рішення, а також утриматись від подальшого призупинення її виплати;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області згідно пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на його користь пеню у розмірі трьох відсотків заборгованості за кожен день прострочення виплати пенсії негайно після проголошення судового рішення;
Позов обґрунтовано тим, що у періоди з липня 2016 року по жовтень 2018 року та з травня 2019 року по жовтень 2019 року відповідач припиняв здійснення виплати пенсії через відсутність у нього рахунку у ПАТ «Державний ощадний банк України» та за відсутністю у Єдиній інформаційній базі даних про нього як внутрішньо переміщеної особи. 
У подальшому, відповідач відновив виплату пенсії, проте заборгованість за вказані періоди залишилась не виплаченою.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ 22933548), що полягає у припиненні ОСОБА_1 виплати пенсії за віком у періоди з 01.07.2016 по 31.10.2018 та з 01.05.2019 по 31.10.2019.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ 22933548), що полягає у відмові виплатити ОСОБА_1 заборгованої пенсії за віком за періоди з 01.07.2016 по 31.10.2018 та з 01.05.2019 по 31.10.2019.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ 22933548) виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком в повному обсязі за періоди з 01.07.2016 року по 31.10.2018 та з 01.05.2019 по 31.10.2019, з врахуванням всіх належних перерахунків та фактично виплачених сум.
В задоволенні решти позовних вимог, - відмовлено.      
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні стягненні пені з відповідача за неналежне виконання ним зобов`язання зі своєчасної виплати пенсії та у повному обсязі виплатити пенсію та у цій частині прийняти нове рішення, яким:
1) стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на його користь витрати, пов`язані з одержанням виконання зобов`язання - 840, 20 грн судового збору за позов до суду першої інстанції та 1260,30 грн судового збору за апеляційну скаргу;
2) стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області пеню в розмірі 3% від суми несвоєчасно виплаченої пенсії за кожен день прострочення її виплати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач фактично привласнив собі належдні кошти та використовує їх на власний розсуд, та відмовився виплачувати на його користь заборгованість згідно статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
На думку апелянта, суд першої інстанції помилково зазначив, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на дані правовідносини, так як відповідач як суб`єкт публічного права згідно статті 2 Цивільного кодексу України має виконувати свої зобов`язання за своєчасної виплати пенсії.
У відзиві на апеляційну скаргу пенсійним органом зазначено про те, що інфляційні витрати, нараховані на суму боргу вважаються особливою формою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, так як це є способом захисту майного права та інтересу.
Враховуючи, що позивачем не було доведено фактів будь-яких матеріальних збитків, відтак вимоги про компенсацію та стягнення з відповідача коштів є необгрунтованими.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області як пенсіонер та йому призначена пенсія за віком довічно з 16.08.2006, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 .
При цьому, ОСОБА_1 був взятий на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, що підтверджується відповідною довідкою Управління соціального захисту населення Києво-Святошинського району Київської області від 12 серпня 2015 року №3244-6294, згідно з якою позивач має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 та фактичне проживання/перебування: АДРЕСА_2 .
Однак, як зазначає позивач, відповідач припинив йому виплату пенсії у періоди з 01.07.2016 по 31.10.2016 та з 01.05.2019 по 31.10.2019.      
На звернення позивача щодо підстав припинення здійснення пенсійних виплат у зазначені періоди, відповідач надав відповідь листом від 09.04.2019 №233/С-01, згідно якої повідомив, що перебуває на обліку відповідача з 01.09.2014, втім Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637    було визначено, що починаючи з 01 липня 2016 виплати пенсій, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», у зв`язку з цим виплата пенсії з 01.07.2016 була припинена. У подальшому, пенсійний фонд поновив виплату пенсії позивачу, у той же час повідомив, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та будуть виплачуватись на умовах окремого Порядку, який розроблений і погоджується Кабінетом Міністрів України.
Також, листом від 09.10.2020 №1000-0217-8/82836, відповідач повідомив позивачу, що відповідно до абзацу 20 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637    суми пенсій, які невиплачені за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. До визначення окремого порядку, кошти, які не виплачені за період з 01.05.2019 по 31.10.2019 обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати.
Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач, не виплативши позивачу пенсію за періоди з 01.07.2016 до 31.10.2018, з 01.05.2019 по 31.10.2019 діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії з 01.07.2016 по 31.10.2018, з 01.05.2019 по 31.10.2019, та зобов`язання відповідача виплатити заборгованість з пенсії, яка виникла у зазначений період з урахуванням належних перерахунків та фактично виплачених сум.
Разом з тим, враховуючи, що предметом спору є визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання вчинити певні дії, та за рішенням суду не вирішується питання про стягнення конкретно визначеного розміру суми пенсії, а лише вирішується питання щодо зобов`язання вчинити відповідача дії по виплаті пенсії, тому вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсію негайно, не підлягають задоволенню.
Крім того, підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі трьох відсотків заборгованості за кожен день прострочення виплати пенсії негайно після проголошення судового рішення на підставі пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» також відсутні, так як вказані норми та не може бути підставою для здійснення стягнення з Пенсійного органу пені за кожен день прострочення виплати пенсії.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормами ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).
Частинами першою та третьою статті 4 цього Закону передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
У свою чергу, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим   Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим   Законом   визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Підзаконні нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 
3) у разі смерті пенсіонера; 
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 
5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 (справа №243/6391/17) дійшов висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З матеріалів справи вбачається, що відсутність обставин, вказаних у п. п. 1, 2, 4 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV щодо позивача відповідачем не заперечується, які і не заперечується наявність невиплаченої заборгованості з пенсійних виплат позивача за періоди з 01.07.2016 по 31.10.2018 та з 01.05.2019 по 31.10.2019.
При цьому, в матеріалах справи відсутнє рішення відповідача щодо припинення виплати пенсії з підстав, передбачених частиною першою ст. 49 Закону №1058-IV, що розцінюється судом як втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном, яке, в свою чергу, є об`єктом захисту згідно вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.      
Так, Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №805/402/18 та в постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 212/4165/17.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнанння протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, що полягає у припиненні позивачу виплати пенсії за віком у періоди з 01.07.2016 по 31.10.2018 та з 01.05.2019 по 31.10.2019, та у відмові виплатити заборгованість по казаній пенсії пенсії за віком за спірні періоди та як наслідок, слід зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком в повному обсязі за періоди з 01.07.2016 року по 31.10.2018 та з 01.05.2019 по 31.10.2019, з врахуванням всіх належних перерахунків та фактично виплачених сум.
Щодо позовних вимог про про стягнення з відповідача пені у розмірі трьох відсотків заборгованості за кожен день прострочення виплати пенсії негайно після проголошення судового рішення на підставі пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», слід зазначити наступне.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів врегульовує Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII (далі - Закон №1023-XII).
Відповідно до пункту 22 статті 1 цього ж Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно пункту 6 статті 10 Закону №1023-XII у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
У свою чергу, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відтак, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів, вбачається, що п.5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»   не може бути застосований до спірних правовідносин та не може бути підставою для здійснення стягнення з Пенсійного органу пені за кожен день прострочення виплати пенсії.
Посилання апелянта на статтю 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» згідно якої нараховані суми пенсії, не затребувані пенсіонером своєчасно, виплачуються за минулий час не більш як за 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії, не можуть бути підставою для нарахування пені згідно пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на неможливість поширення останнього на спірні правовідносини.
Крім того, оскільки позивачем в позові не доведено наявність обставин, що можуть слугувати підставами для застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням рішення, зважаючи, що оскільки відсутня реальна загроза невиконання відповідачем рішення у даній справі, тому підстави для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній справі - також відсутні.
Що стосується посилань апелянта на необхідність йому відшкодування сум коштів за подачу позовної заяви та апеляційної скарги, слід зазначити таке.
З оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції у мотивувальній частині було зазначено про необхідність стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, судового збору в розмірі 420,40 грн, у той же час, у резолютивній частині судового рішення вказане питання вирішено не було.
За правилами частини першої статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: судом не вирішено питання про судові витрати.
З огляду на вказане, колегія суддів приходить до переконання про необхідність звернення позивача до суду першої інстанції з відповідною заявою про ухвалення судом першої інстанції додаткової постанови.
Що стосується відшкодування витрат на подачу апеляційної скарги, то враховуючи відсутність підстав для скасування рішення, відповідно до статті 139 КАС України, судові витрати не розподіляються.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук