КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
Справа №757/41879/20-ц                                 Головуючий у 1 інстанції: Остапчук Т.В.
Провадження №22-ц/824/13043/2021             Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
23 листопада 2021 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого  (судді-доповідача)                   Гаращенка Д.Р.
суддів                                                     Сліпченка О.І., Сушко Л.П.
за участю секретарів                          Стеблиненко А.В., Спенея О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Ярук Анни Ігорівни представника  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, в якому просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 22 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, у якому народилася дитина -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.
На теперішній час ОСОБА_3 зареєстрована та проживає разом з матір`ю - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Останній рік відповідач дуже рідко відвідує дитину не цікавитись її життям, може тижнями не дзвонити дитині. ОСОБА_1 не бере участі у матеріальному забезпеченні дитини, що змусило її звертатись до суду з позовною заявою про стягнення аліментів.
На думку позивача, встановивши, що дитина з народження проживає в сім`ї матері, має схильність до неї, беручи до уваги характер роботи відповідача, пов`язаний з постійними відрядженнями до інших міст України та зарубіжні відрядження, визначення місця проживання з матір`ю буде відповідати найкращим інтересам дитини.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задоволено.
Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, адвокат Ярук А.І. представник  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що суд першої інстанції протокольною ухвалю відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у зв`язку з відсутністю спору між сторонами, однак, виходячи з положень ст. 255 ЦПК України, повинен був постановити ухвалу із зазначенням мотивів відмови у закритті провадження.
Питання місця проживання дитини було вирішено за взаємною згодою батьків, що свідчить про відсутність спору на дату звернення до суду з позовом.
Зазначає, що посилання суду першої інстанції на Декларацію про права дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі №402/428/16-ц.
Позивач не обґрунтовує як відповідач порушив її права, як він перешкоджає у вихованні дитини, які саме складнощі у неї виникають і в чому саме необхідність визначення місця проживання дитини шляхом постановлення рішення суду (чи зверталась до цього часу до органів опіки і піклування для складення висновку щодо місця проживання дитини, чи відповідач на тривалий час забирав дитину і не повідомляв про це, у зв`язку із чим вона вимушена була звертатись до поліції з ціллю відібрання дитини, та будь-які інші докази). 
Фактично позивач даним позовом намагалась підмінити судові спори щодо визнання місця проживання дитини, яке врегульовано ст. 161 СК України, та спір щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон.
У судовому засіданні адвокат Мошенська І.А. представник ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити.
ОСОБА_2 та її адвокат Шипіцин О.В. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 22 березня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 . (а.с. 7 т. 1)
У шлюбі сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 8)
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 15-17)
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 вересня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 18-21)
Відповідно до довідки від 03 вересня 2020 року, виданої ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_3 відвідує дитячий садочок «ТАЛАНТ ВИЛЛЬ» з 01 жовтня 2017 року по теперішній час. Закріплена за групою «Знайки» з додатковими заняттями з англійської мови, гімнастики, музиці, математики тощо. (а.с. 22)
Згідно Акту обстеження умов проживання від 13 жовтня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 . Проживають мати ОСОБА_2 , дитина ОСОБА_3 , цивільний чоловік ОСОБА_5 . Квартира чиста, охайна ,світла, технічно обладнана. Також особиста техніка для дитини. Для дитини окреме спальне ліжко в сумісній кімнаті з мамою, шафа для речей. Окремий куточок для іграшок. Велика кількість розвиваючих іграшок, книжок. Дитина при обстеженні присутня та постійно проживає з мамою. (а.с. 110)
Відповідно до довідки ТОВ «ЯРЧЄ» ОСОБА_2 працює на посаді менеджер (управитель) з маркетингу  з 16 вересня 2020 року. (а.с. 28)
Згідно з довідкою №245 від 04 грудня 2019 року, виданою ТОВ «ФК «Динамо» Київ, ОСОБА_1 працює на посаді спортсмен-професіонал з 01 липня 2019 року по теперішній час. (а.с. 41)
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
У §54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, №250, статті 35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
За положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.
Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.
Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
У ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За положеннями ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно висновку Дарницької районної в місті києві державної адміністрації від 18 лютого 2021 року №101-11193/02 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято рішення про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, ОСОБА_2 (а.с. 108-109)
З матеріалів справи вбачається, що дитина проживає з матір`ю (проти чого не заперечує відповідач), яка забезпечує їй повний гармонійний, фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; дитина відвідує садочок, а мати має постійну роботу, здатна забезпечити дитину усім необхідним; позивач та дитина проживають у квартирі, яка належить на праві власності матері позивача.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що для фізичного та розумового розвитку дитини, забезпечення її фізіологічного та психічного здоров`я буде раціональним аби дитина надалі проживала разом з матір`ю ОСОБА_2 .
При цьому, суд апеляційної інстанції бере до уваги вік дитини та враховує, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості брати участь у вихованні дочки.
В апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що питання місця проживання дитини було вирішено за взаємною згодою батьків, що свідчить про відсутність спору на дату звернення до суду з позовом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Отже, факт звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом, як і факт оскарження ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку підтверджує наявність спору між батьками про місце проживання дитини, а тому суду першої інстанції були відсутні підстави для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю спору між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 30 серпня 2021 року в справі №640/475/20 зроблено висновок, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес.
Посилання ОСОБА_1 на його нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на реєстрацію місця проживання (постійну прописку» у квартирі АДРЕСА_2 його дочки ОСОБА_3 не свідчить про відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання дитини, а лише підвереджує згоду ОСОБА_1 на реєстрацію місця проживання його дочки.
Доводи ОСОБА_1 , що подання ОСОБА_2 позову про визначення місця проживання дитини було спрямовано безпосередньо на безперешкодний виїзд дитини за кордон на строк до одного місяця без згоди відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки такий порядок перетину державного кордону визначений Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року №24).
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду аргументи апелянта на зазначення у рішенні суду Декларації про права дитини, оскільки таке посилання не вплинуло на законність та обґрунтованість рішення суду.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права і правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Ярук Анни Ігорівни представника  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 02 грудня 2021 року.
 
Головуючий                                                                           Д.Р. Гаращенко

Судді                                                                                      О.І. Сліпченко

                                                                                                 Л.П. Сушко