УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 1-14/2005
провадження № 51 - 2702 км 21
 
Верховний   Суд   колегією   суддів  Першої   судової   палати   
Касаційного   кримінального   суду   у   складі:
 
головуючого судді                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора                                                  ОСОБА_4 , 
захисника                                                   ОСОБА_5 ,
засуджених                                                ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засуджених  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 31 березня 2021 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2019 року визнано винуватими та засуджено:
 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця 
АДРЕСА_1 , 
 
за: 
- ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю; на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнено від призначеного покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у зв`язку із закінченням строків давності;
 
- п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України – у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.
 
На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.02.2003 і за сукупністю вироків ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 16 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.
 
На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, призначеного за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності.
 
Звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, як такого, що відбув призначене покарання;
 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
уродженця та мешканця 
АДРЕСА_2 , 
 
за: 
- ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю; на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнено від призначеного покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у зв`язку із закінченням строків давності;
 
- п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України – у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.
 
На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, призначеного за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності.
 
Звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, як такого, що відбув призначене покарання.
 
Одеський апеляційний суд 31 березня 2021 року вирок суду першої інстанції змінив, абзаци 8 та 15 резолютивної частини вироку виклав у такій редакції: «Враховуючи періоди тримання під вартою, зараховані до строку відбутого покарання, засудженого ОСОБА_6 вважати таким, що відбув призначене вироком покарання», «Враховуючи періоди тримання під вартою, зараховані до строку відбутого покарання, засудженого ОСОБА_7 вважати таким, що відбув призначене вироком покарання». У решті вирок залишений без змін.
 
За вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні злочинів за таких обставин.
 
Так, у ніч з 12.06.2003 на 13.06.2003 ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння, прийшли до домоволодіння АДРЕСА_3 , де напали на ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , застосовуючи насильство, небезпечне для життя і здоров`я потерпілих, діючи спільно, нанесли заздалегідь заготовленими сокирою і ножем численні удари в голову і по тулубу потерпілих з метою подолання їхнього опору, вбивства і заволодіння майном.
 
В результаті спільних умисних дій ОСОБА_6 і ОСОБА_7 потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 отримали тяжкі тілесні ушкодження, від яких померли на місці події.
 
Позбавивши життя потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , доводячи злочинний умисел до кінця, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 проникли до житлового будинку та заволоділи грошовими коштами в сумі приблизно 1 500 доларів США (що за курсом НБУ становило 7 999,5 грн), що є великим розміром, після чого залишили місце події. 
 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через неправильне застосування кримінального закону та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить судові рішення скасувати, кримінальну справу – закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складів інкримінованих злочинів. 
 
Свої вимоги засуджений мотивує тим, що його вина у вчиненні інкримінованих злочинів не доведена поза розумним сумнівом, надана судом оцінка доказів не відповідає фактичним обставинам, обвинувачення ґрунтується на припущеннях і суперечливих показаннях свідків та сфальсифікованих доказах. Зазначає про те, що під час досудового та судового слідства належним чином не було перевірено причетність інших осіб до вчинення злочинів, не доведено наявності коштів у потерпілих, не встановлено місце спалення речей, знаряддя вбивства, що призвело до постановлення рішень, які не відповідають вимогам ст.ст. 323, 377 КПК України. Вказує на те, що суд не взяв до уваги висновків, зазначених у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 лютого 2016 року «Зякун проти України», зокрема щодо отримання зізнавальних показань в результаті жорстокого поводження та непроведення ефективного розслідування за його скаргами на тиск з боку правоохоронних органів. 
 
За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_7 , не погоджуючись із судовими рішеннями через неправильне застосування кримінального закону та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить судові рішення скасувати, кримінальну справу – закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складів інкримінованих злочинів. 
 
Свої вимоги засуджений обґрунтовує доводами, аналогічними до доводів засудженого ОСОБА_6 в частині недоведеності його винуватості поза розумним сумнівом. Крім того, засуджений вказує на порушення права на захист через надання йому правової допомоги особою, яка не мала права на заняття адвокатською діяльністю, та яка схиляла його до зізнання у вчиненні інкримінованих злочинів.
 
Позиції учасників судового провадження
 
            Захисник і засуджені підтримали касаційні скарги, просили їх задовольнити.
 
            Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг, просив залишити судові рішення стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 без зміни.
 
Мотиви Суду
 
Згідно зі ст. 395 КПК України (1960 року) касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене. 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України (1960 року) підставами для скасування або зміни вироку та ухвали є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність цих підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370-372 цього Кодексу.
 
Статтею 370 КПК України (1960 року) визначено, що істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову.
 
Ухвала апеляційного суду – це рішення суду стосовно законності та обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою. Окрім додержання інших, передбачених ст. 377 КПК України (1960 року), вимог, в ухвалі слід проаналізувати й співставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, й дати на кожен з них вичерпну відповідь.
 
Однак під час апеляційного перегляду кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 апеляційний суд указаних вимог закону не дотримався.
 
Як убачається з матеріалів справи, вироком Апеляційного суду Одеської області від 01 серпня 2005 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 11 квітня 2006 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 296, ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, із застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі. 
 
ОСОБА_6 звернувся зі скаргою до Європейського суду з прав людини.
 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 25 лютого 2016 року у справі «Зякун проти України» констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за матеріальним та процесуальним аспектами й п. 1 ст. 6 Конвенції.
Так, Європейський суд з прав людини встановив, що ОСОБА_6 зазнав тілесних ушкоджень внаслідок жорстокого поводження, яке слід кваліфікувати як нелюдське та таке, що принижує гідність, проте національні органи влади не виконали свого обов`язку провести ефективне розслідування скарги заявника на жорстоке поводження.
 
Також ЄСПЛ зробив висновок про несправедливість в цілому провадження стосовно ОСОБА_6 через врахування національним судом зізнавальних показань заявника, наданих під час його тримання під вартою, з огляду на факт жорстокого поводження з ним та незалежно від їхньої доказової цінності.
 
На виконання вказаного рішення ЄСПЛ Верховний Суд України 06 лютого 2017 року скасував вирок Апеляційного суду Одеської області від 01 серпня 2005 року та ухвалу Верховного Суду України від 11 квітня 2006 року, кримінальну справу стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 направив на новий розгляд.
 
30 вересня 2019 року Малиновський районний суд м. Одеси визнав винуватими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначив кожному з них покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
 
Не погоджуючись із указаним вироком суду, зокрема, засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, в яких із наведенням відповідних обґрунтувань просили його скасувати та постановити виправдувальний вирок у зв`язку з відсутністю в діях засуджених складу інкримінованих злочинів.
 
При цьому вони посилались на те, що під час досудового розслідування обидва засуджені зазнали жорстокого поводження з боку працівників міліції, за їхніми численними скаргами на неправомірні дії працівників міліції так і не було проведено ефективного розслідування. Проте його результати могли істотно вплинути на оцінку допустимості зібраних у справі доказів, зокрема, речових. В апеляційних скаргах зазначалось про неврахування в повному обсязі висновків ЄСПЛ, викладених у рішенні у справі «Зякун проти України». Крім того, захисник ОСОБА_5 вказував на порушення права ОСОБА_7 на захист під час досудового слідства при проведенні початкових слідчих дій, оскільки здійснювати захист ОСОБА_7 було доручено особі, яка не мала права на адвокатську діяльність.
 
Апеляційний суд, хоча й виклав в ухвалі зміст апеляцій, однак належним чином указаних доводів в ухвалі не проаналізував, не навів переконливих мотивів для їхнього спростування, не зазначив підстав, через які він визнав апеляції учасників процесу необґрунтованими.
 
Зокрема, під час перегляду вироку місцевого суду поза увагою й належною перевіркою апеляційним судом залишились доводи захисника та засудженого про застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 жорстокого поводження, непроведення ефективного розслідування скарг на це засуджених та неврахування висновків ЄСПЛ.
 
Так, ЄСПЛ у рішенні в справі «Зякун проти України» вкотре зазначив про те, що коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке з нею поводження з боку працівників міліції або інших представників держави, яке було таким, що порушує ст. 3 Конвенції, це положення за своєю суттю вимагає проведення ефективного офіційного розслідування. Таке розслідування має бути здатним призвести до встановлення і покарання винних осіб.
 
ЄСПЛ визнав достатньо встановленим факт того, що заявник ( ОСОБА_6 ) зазнав тілесних ушкоджень внаслідок жорстокого поводження, за яке Уряд має нести відповідальність відповідно до Конвенції, та яке слід кваліфікувати як нелюдське та таке, що принижує гідність. Також ЄСПЛ дійшов висновку, що національні органи влади не виконали свого обов`язку провести ефективне розслідування скарги заявника на жорстоке поводження.
 
Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальну справу стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , численні скарги засуджених на жорстоке поводження залишив без належного реагування.
 
Апеляційний суд під час апеляційного провадження не з`ясував, чи проведено офіційне розслідування за скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на жорстоке поводження, не проаналізував його результатів (за умови закінчення такого розслідування) та не виклав в ухвалі своїх висновків щодо того, як встановлений ЄСПЛ факт жорстокого поводження із ОСОБА_6 під час досудового слідства вплинув на достовірність та допустимість доказів, покладених в основу рішення про винуватість засуджених.
 
Крім того, апеляційний суд не перевірив доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника, про порушення права ОСОБА_7 на захист.   
 
З огляду на викладене ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною та обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, а справа – направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого необхідно з використанням усіх процесуальних можливостей належно перевірити всі доводи поданих апеляцій та постановити законне, обґрунтоване й справедливе рішення. 
 
Оскільки під час касаційного перегляду було встановлено, що апеляційний суд допустив істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, то Суд не вбачає процесуальної можливості для надання оцінки іншим доводам касаційних скарг засуджених  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , однак вони підлягають перевірці під час нового апеляційного розгляду, як такі, що мають суттєве значення у кримінальній справі.
 
Керуючись статтями 395, 396 КПК України (1960 року), пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд
 
ухвалив:
 
Касаційні скарги засуджених задовольнити частково.
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 31 березня 2021 року стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 скасувати і направити справу на новий апеляційний розгляд.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                      ОСОБА_3