ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/13643/20	
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в м. Одесі, по справі за позовною заявою Військова частина НОМЕР_2 ОСОБА_1 про  стягнення суми збитків, - 
ВСТАНОВИЛА:
В грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_3 на відшкодування заподіяних збитків, завданих державі за фактом часткового розукомплектування техніки на суму 17064,65 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що солдат ОСОБА_1 під час проходження військової служби на посаді колишнього пожежного пожежної обслуги військової частини НОМЕР_3 прийняв майно, яке було закріплено за ним під звіт, про що свідчить його підпис на наказі командира військової частини НОМЕР_3 від 25.12.2016 року №401 "Про закріплення за підрозділами частини озброєння, військової техніки та інших матеріальних засобів". Виконання службових обов`язків передбачає матеріальну відповідальність за ввірене йому майно у разі нестачі, втрати та інших випадках. Під час виконання своїх службових обов`язків відповідач допустив факт нестачі майна, за що був притягнутий до матеріальної відповідальності наказом командира військової частини НОМЕР_4 №14-від 28.01.2019 року на загальну суму 17 064,65 грн. у зв`язку із чим позивач звернувся до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що відповідач з середини 2017 року перебував під слідчими діями та під домашнім арештом, відповідно до ухвали Приморського районного суду від 20.12.2018 року по кримінальній справі №522/417/18, провадження №1- «кс»/522/15084/18, що додавалась разом з позовною заявою. Тому відповідач не зміг ознайомитись з наказом командира військової частини НОМЕР_4 (з основної діяльності) від 28.01.2019 року №14 «Про результати службового розслідування». Оскільки, 06.04.2017 року солдат ОСОБА_1 не з`явився до місця служби, про що 07.04.2017 року начальник пожежної обслуги рапортом доповів про його відсутність. Протягом 3 діб солдат ОСОБА_1 не прибув у розташування військової частини, що кваліфікувалося як самовільне залишення розташування військової частини НОМЕР_3 . Відповідно до чого Військовою прокуратурою Одеського гарнізону відкрито кримінальне провадження №42017161010000229 від 09.06.2017 року. Військова частина НОМЕР_3 повідомила листом-вимогою від 08.05.2019 року за вих.№350/312/24/1357 на адресу відповідача про притягнення до повної матеріальної відповідальності та запропоновано в добровільному порядку протягом 30 діб сплатити суму збитків в розмірі 17064,65 грн. внаслідок не сплати, справу про стягнення цієї суми буду передано до суду. Відповіді не надходило.
Також у рішенні Одеського окружного адміністративного суду зазначено, що судовий порядок стягнення суми завданої шкоди можливий лише в разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності.
17.03.2021 року за вх.№37/127 на адресу військової частини НОМЕР_3 від Державної установи «Центр пробації» Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації в Одеській області» надійшов вирок обвинуваченого ОСОБА_1 .
Також, апелянт зазначає, якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в  її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до суду не надано.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2021 року клопотання Військової частини НОМЕР_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження було задоволено, поновлено Військовій частині НОМЕР_3 строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою    Військової частини НОМЕР_3    на рішення       Одеського окружного адміністративного суду від    29 березня 2021 року та було зазначено, що розгляд апеляційної скарги здійснюватиметься у порядку спрощеного провадження.
06 жовтня 2021 року до суду від командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, в якому зазначено, що існує необхідність у розгляді справи в загальному позовному провадженні, оскільки відповідно до ч.3 ст. 12 КАС України, загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному провадженні. Заявник вказує, що дана справа  потребує детального розгляду спору по суті та з`ясування всіх обставин справи.
Також цей вид провадження призначений для розгляду всіх справ, які у зв`язку зі складністю та особливостями предмета доказування не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження, на думку заявника, саме дана справа і є такою.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на зазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що клопотання  командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_2 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження не підлягає задоволенню.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 25.12.2016 року №401 "Про закріплення за підрозділами частини озброєння, військової техніки та інших матеріальних засобів" з 2016 року матеріально-відповідальною особою, відповідно до додатку №1 до наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 25.12.2016 року №401, за зварювальні агрегати АДБ-309 і ЗРУ ЄСБ-4ВЗ-1М1 (АБ-4-П/115) є солдат ОСОБА_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 28.11.2018 року №318 «Про призначення службового розслідування» призначено службове розслідування за фактом часткового розукомплектування зварювального агрегату АДБ-309У1 №2961 (силовий двигун ЗМЗ- НОМЕР_5 , генератор ГС-303У2 №2961, 1981 року виготовлення на базі причепу 1-П-1,5 шасі № НОМЕР_6 ) та ЗРУ АБ-4-П/115 №ЕС23618212 (генератор №б/н,1981 року виготовлення на базі причепу 1 -П-1,5 шасі №б/н).
За результатом службового розслідування складено акт 41/8 від 28.01.2019 року, відповідно до якого встановлено, що осіб які безпосередньо скоїли розукомплектування (крадіжку) в ході службового розслідування, виявлено не було, але державі була нанесена дійсна пряма шкода, заподіяна розукомплектуванням (розкраданням) техніки та бездіяльністю посадових осіб військової частини, причинами розукомплектування є невиконання своїх обов`язків як матеріально-відповідальної особи солдатом ОСОБА_1 , який в порушення вимог ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України проявив безвідповідальне ставлення до ввіреного йому майна та допустив розукомплектування техніки, внаслідок чого було нанесено збиток державі на суму - 11662,25 грн. З метою відшкодування збитків, нанесених державі, у відповідності до пунктів 13, 14   "Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі", затверджену   Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року №243/95-ВР, солдат ОСОБА_1 підлягає притягненню до повної матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди. Запропоновано за невиконання своїх обов`язків, як матеріально-відповідальної особи, що призвело до розукомплектування, відповідно до пунктів 13, 14 "Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі", затверджену   Постановою Верховної Ради України від 23,06.1995 року   №243/95-ВР, солдата ОСОБА_1 притягнути до повної матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди.
Наказом командира військової частини НОМЕР_3 № 14 від 28.01.2019 року «Про результати службового розслідування» за невиконання своїх обов`язків як матеріально-відповідальної особи, що призвело до розукомплектування, відповідно до пунктів 13, 14 "Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі", затверджену   Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року №243/95-ВР, солдата ОСОБА_1  притягнуто до повної матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди. Юрисконсульту військової частини організувати претензійно-позовну роботу щодо стягнення з солдата ОСОБА_1 грошових коштів - у розмірі 17064,65 грн., у встановленому законом порядку.
Наказом командира військової частини НОМЕР_3 № 5-РС від 01.06.2020 року (по особовому складу), відповідно до частини другої   статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»   солдата ОСОБА_1 , колишнього пожежного пожежної обслуги, який знаходиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_3 , призупинити військову службу, дію контракту про проходження громадянами України військової служби ЗСУ з 09 червня 2017 року.
Наказом командира військової частини НОМЕР_3 №106 від 01.06.2020 року (по стройовій частині), солдата ОСОБА_1 , колишнього пожежного пожежної обслуги, який знаходиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_3 , який самовільно залишив військову частину 22 травня 2017 року, увільненого від займаної посади та якому призупинено військову службу, дію контракту про проходження громадянами України військової служби ЗСУ наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) № 5-РС від 01.06.2020 року, призупинити строк військової служби, вислуги років для призначення пенсії та вислугу у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення, виключити зі всіх видів забезпечення з 09 червня 2017 року.
Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з позовом про примусове стягнення з ОСОБА_1 майнової шкоди.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки  судом не встановлено жодного з перелічених випадків, передбачених   законом №160-IX, для стягнення з ОСОБА_1 шкоди в судовому порядку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Проходження військової служби в Збройних Силах України, врегульовано Законом України   Про військовий обов`язок і військову службу   від 25.03.1992 року №2232-ХІІ.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України   Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України   від 24.03.1999 року №548-XІV(надалі - Статут).
Згідно з вимогам статті 127 Статуту солдат у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, а також за утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, за збереження виданого йому майна.
Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначається Законом України   «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»   від 21.09.1999 року №1075-XIV (надалі   Закон №1075-XIV).
Згідно   статті 1 Закону №1075-XIV, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Стаття 3 №1075-XIV передбачає, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку.
Згідно   статті 7 Закону №1075-XIV, винні у порушенні вимог цього   Закону, притягаються до відповідальності згідно із законом.
Згідно статті 9 Статуту, військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються   Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно приписів статей 26 та 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.
Пунктом 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі передбачено, що відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Згідно з пунктом 3 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.
Відповідно до пункту 4 вказаного Положення, відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду.
У разі притягнення особи, яка заподіяла матеріальну шкоду державі, до кримінальної відповідальності командир (начальник) військової частини зобов`язаний подати щодо неї цивільний позов до суду на суму невідшкодованої шкоди.
Пунктом 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
Згідно з пунктом 14 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну розкраданням, марнотратством або втратою зброї та боєприпасів, оптичних приладів, засобів зв`язку, спеціальної техніки, льотно-технічного, спеціального морського і десантного обмундирування, штурманського спорядження, спеціального одягу і взуття, інвентарних речей та деяких інших видів військового майна, несуть матеріальну відповідальність у 2-10-кратному розмірі вартості цього майна. Перелік військового майна, недостача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 31 Положення, у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.
Суд зазначає, що постанова Верховної Ради України   про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі   від 23 червня 1995 року №243/95-ВР втратила чинність 31.10.2019 року на підставі пункту 2 розділу VI Прикінцеві положення Закону України   «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»   від 03.10.2019 року №160-IX (далі -   Закон №160-IX).
Таким чином, на час проведення службового розслідування та видання наказу за його результатами, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначав   Закон №160-IX.
Відповідно до ч.ч. 1-2   статті 3 Закону №160-IX   підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених   статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: наявність шкоди; протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; вина особи в завданні шкоди.
Частиною 4   статті 3 Закону №160-IX   встановлено, що переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Згідно   статті 4 Закону №160-IX   особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
Відповідно до положень п.п.2-6   статті 8 Закону №160-IX   у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника). Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць. Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом. Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань. За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, за результатами проведення розслідування складено Акт службового розслідування від 28.01.2019 року №41/8.
Частиною 7   статті 8 Закону №160-IX   встановлено, що якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.
У матеріалах справи наявний наказ командира військової частини НОМЕР_3 (з основної діяльності) від 28.01.2019 року №14   Про результати службового розслідування». При цьому, з наданого   наказу та наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем, не вбачається факт доведення наказу до ОСОБА_1 під підпис, а також факт вжиття дій спрямованих на ознайомлення відповідача з даним наказом або відмови від ознайомлення.
Відповідно до   статті 12 Закону №160-IX   у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що для вирішення питання про відшкодування завданої шкоди у судовому порядку необхідним є факт відмови винної особи від її добровільного відшкодування.
Однак, як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту ознайомлення ОСОБА_1 із наказом командира військової частини НОМЕР_3 (з основної діяльності)   «Про результати службового розслідування», або відмови від такого ознайомлення, а також відсутні докази здійснення позивачем пропозиції щодо добровільного відшкодування завданої шкоди.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягнення сум завданої шкоди військовослужбовцем під час проходження військової служби здійснюється за загальним правилом з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього   Закону.
Крім того, частинами третьою, четвертою та п`ятою   статті 10 Закону № 160-IX, частиною першою   статті 12 цього Закону   передбачено випадки, коли стягнення сум завданої шкоди здійснюється в судовому порядку, в тому числі й у разі відмови особи від її добровільного відшкодування. До таких випадків законом віднесено: 1) відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів; 2) відшкодування шкоди, завданої посадовими (службовими) особами, винними в незаконному звільненні зі служби чи переміщенні військовослужбовця, поліцейського, особи рядового та начальницького складу, за шкоду, завдану у зв`язку з виплатами такій особі матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час проходження служби на нижчеоплачуваній посаді; 3) у разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності відшкодування, шляхом пред`явлення цивільного позову в кримінальному провадженні; 4) у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби.
Однак, судами першої та апеляційної інстанції не встановлено жодного з перелічених випадків, передбачених   законом №160-IX, для стягнення з ОСОБА_1 шкоди в судовому порядку.
Також, частиною 1   статті 12 Закону № 160-IX   судовий порядок стягнення сум завданої шкоди можливий лише в разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, з військової служби, а не її призупинення.
З огляду на вищезазначене, враховуючи недоведеність факту ознайомлення ОСОБА_1 із наказом командира військової частини НОМЕР_3 (з основної діяльності)   «Про результати службового розслідування» від 28.01.2019 року №14, а також відсутність доказів на підтвердження факту відмови ОСОБА_1 від добровільного відшкодування завданої шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про передчасність заявлених позовних вимог та, як наслідок, відсутність підстав для їх задоволення.
Що стосується доводів апелянта про те, що Військова частина НОМЕР_3 повідомила листом-вимогою від 08.05.2019 року за вих.№350/312/24/1357 на адресу відповідача про притягнення до повної матеріальної відповідальності та запропоновано в добровільному порядку протягом 30 діб сплатити суму збитків в розмірі 17064,65 грн. внаслідок не сплати, справу про стягнення цієї суми буде передано до суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази отримання його ОСОБА_1 .
Доводи про те, що 17.03.2021 року за вх.№37/127 на адресу військової частини НОМЕР_3 від Державної установи «Центр пробації» Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації в Одеській області» надійшов вирок обвинуваченого ОСОБА_1 також колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такий вирок не було надано апелянтом до суду першої інстанції під час розгляду справи, а тому не може братись до уваги судом апеляційної інстанції.
Апелянт вказує, якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в  її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що наказ про притягнення до матеріальної відповідальності прийнято 28.01.2019 р., а звільнено ОСОБА_1 наказом від 01.06.2020 року, тобто після видання наказу про притягнення до матеріальної відповідальності, а тому вищезазначені доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, зазначених в оскаржуваному рішенні. 
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_3 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик